ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
17 липня 2024 року
м. Київ
Справа № 712/1909/17
Провадження № 51-1313км24
Верховний Суд колегією суддів Третьої  судової палати  Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                           ОСОБА_1 ,
суддів                                                                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю: 
секретаря судового засідання                          ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 липня 2018 року та вирок Черкаського апеляційного суду від 04 грудня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016251010002730за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ), громадянина України, раніше судимого 24.12.2007 Придніпровським районним судом м. Черкаси за ч. 2 ст. 187, ст. 15 ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 263, ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років і 6 місяців з конфіскацією майна. Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 04.03.2008 вирок змінено із застосуванням положень ст. 69 КК України строк пом`якшено до 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Постановою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 28.10.2010 звільнений на підставі положень ст. 81 КК України умовно-достроково на 1 рік 7 місяців і 2 дні,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у тому, що він, будучи особою, яка раніше вчинила розбій, 25 березня 2016 року о 20:45, маючи умисел на заволодіння чужим майном, знаходячись у лісосмузі поблизу перехрестя вул. Руставі і вул. Одеської в м. Черкаси, помітив незнайому йому жінку,  яка вийшла з маршрутного таксі № 5 на зупинці громадського транспорту поблизу перехрестя вул. Руставі і вул. Одеської в м. Черкаси, та пішла через лісосмугу до залізничних колій у напрямку вул. Можайського в м. Черкаси. 
Після цього ОСОБА_7 вчинив на ОСОБА_8 напад з метою заволодіння її майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя і здоров`я, а саме схопив за шию, завдав невстановленим предметом приблизно 5-7 ударів в область голови, повалив жінку на землю, почав тягнути в глибину лісосмуги, спричинивши потерпілій легкі тілесні ушкодження, та заволодів її сумкою вартістю 300 грн, в якій знаходилися грошові кошти в сумі 400 грн, і мобільним телефоном «Samsung GT-S5830i» вартістю 621,42 грн, спричинивши потерпілій матеріальну шкоду на суму                  1 321,42 грн.
Таким чином,  ОСОБА_7 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, а саме у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений особою, яка раніше вчинила розбій.
Вироком Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 липня 2018 року              ОСОБА_7 було визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 2 ст. 187 КК України та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з  недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.
Виправдовуючи ОСОБА_7 , суд дійшов висновку, що зібрані та надані суду докази, як кожний окремо, так і в сукупності, не доводять поза розумним сумнівом, що розбій на потерпілу ОСОБА_8 був вчинений саме обвинуваченим, а усі сумніви підлягають тлумаченню на користь останнього.
Зокрема, судом зазначено, що в першочергових показаннях (протокол прийняття заяви та пояснення від 25.03.2016) потерпіла ОСОБА_8 чітко вказувала, що впізнати нападника не може, однак через вісім місяців вона впізнала ОСОБА_7 як особу, яка вчинила на неї напад.
Крім того, органом досудового розслідування не перевірено версію можливої причетності до вчинення нападу на потерпілу ОСОБА_8 свідка ОСОБА_9 , оскільки останній раніше судимий, а телефон потерпілої був вилучений саме у нього.
Судом зазначено про наявність алібі у обвинуваченого на момент вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, яке підтвердили безпосередньо допитані судом свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .
Крім цього суд вказав, що у ОСОБА_7 був відсутній мотив на вчинення кримінального правопорушення, оскільки він має постійне місце роботи та стабільний заробіток, а тому передумов для вчинення розбійного нападу для заволодіння майном вартістю 600 грн у нього не було.
Вироком Черкаського апеляційного суду від 04 грудня 2023 року вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 липня 2018 року щодо  ОСОБА_7  було скасовано. 
Цим вироком ОСОБА_7 було визнано винуватим за ч. 2 ст. 187 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією  частини майна, яке є його власністю. 
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII від 26.11.2015 зараховано у строк відбутого покарання строк попереднього ув`язнення з 24.12.2016 по 08.06.2017 включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 вирішено рахувати з моменту його фактичного затримання на виконання цього вироку. Вирішено також стягнути з ОСОБА_7 на користь Черкаської обласної ради витрати на лікування потерпілої ОСОБА_8 в КЗ «Черкаська обласна лікарня» ЧОР в сумі 2 479, 54 грн. 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник просить вироки судів першої та апеляційної інстанцій  скасувати й призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
Вважає, що апеляційний суд в обґрунтування свого рішення про визнання ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, безпідставно поклав в основу вироку  показання потерпілої про те, що саме ОСОБА_7 вчинив на неї розбійний напад, а також  дані протоколу впізнання особи за фотокартками від 21.11.2016 за участю потерпілої, оскільки сам протокол слідчої дії не містить опису про зовнішній вигляд, прикмети або сукупність ознак, за якими потерпіла може впізнати особу, яка вчинила на неї розбійний напад, а що стосується опису ознак, за якими потерпіла впізнала ОСОБА_7 , то вони мають загальний характер.
Посилається на те, що судами не було з`ясовано, чому пред`явлення для впізнання було саме за фотознімками, й чому не було забезпечено присутність особи, яка підлягала впізнанню. Вказує, що Верховний Суд у постанові від 03 серпня 2021 року (справа № 761/6970/14-к) обґрунтував висновок про визнання протоколу впізнання за фотознімками недопустимим доказом за таких обставин.
Зазначає, що судом апеляційної інстанції безпідставно не взято до уваги показання свідка ОСОБА_10 , який підтвердив алібі ОСОБА_7 , а також показання працівників поліції свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які стверджували, що потерпіла ОСОБА_8 одразу не могла впізнати нападника, адже перебувала у стані шоку.
Суд апеляційної інстанції залишив поза увагою показання ОСОБА_7 про те, за яких обставин телефон потерпілої вперше після розбійного нападу був ввімкнений з сім-карти його дружини, й судами безпідставно не був допитаний свідок ОСОБА_9 , у якого був вилучений мобільний телефон потерпілої.
Вказує на те, що потерпіла у своїх поясненнях зазначала, що розбійний напад здійснювався із застосуванням ножа, однак під час проведення огляду місця події знаряддя вчинення злочину не було виявлено, у судових засіданнях не ставилося питання щодо місця знаходження цього речового доказу, а стороною обвинувачення не були вжиті заходи, спрямовані на встановлення всіх обставин справи і доведення причетності ОСОБА_14 до вчинення розбійного нападу із застосуванням ножа.
Вважає, що досліджений в апеляційному суді CD-R диск із файлами щодо встановлення інформації про місце розташування базових станцій, в які потрапив належний ОСОБА_7 номер телефону НОМЕР_1 , за період з 01.01.2016 по 20.12.2016, не доводить його місцезнаходження у місці вчинення злочину, оскільки радіус покриття базової станції мобільного оператору складає приблизно 3 км, а місце роботи обвинуваченого знаходиться неподалік від місця вчинення злочину.
Вказує про порушення апеляційним судом положень ст. ст. 22, 23 у зв`язку з тим, що стороною обвинувачення не було забезпечено можливість допиту в судовому засіданні свідка ОСОБА_9 , чим також порушені окремі позиції, викладені в окремих рішеннях ЄСПЛ щодо права особи безпосередньо допитати свідка, чиї покази можуть мати істотне значення.  
Крім цього, указує не те, що прокурор ОСОБА_15 приймала участь у цьому кримінальному провадженні в умовах конфлікту інтересів, оскільки в досудовому розслідуванні у цьому провадженні брав участь її чоловік, який є працівником ВП ГУНП в Черкаській області.  
В цілому вбачає, що жоден доказ, які суд апеляційної інстанції поклав в основу обвинувального вироку, не доводить винуватість ОСОБА_7 у вчиненні  інкримінованого йому злочину, а позиція апеляційного суду щодо оцінки доказів є упередженою і однобічною.
Позиції учасників судового провадження
Захисник подала заяву про розгляд справи без її участі. 
Прокурор заперечувала проти задоволення касаційної скарги захисника.
Іншим учасникам судового провадження були надіслані повідомлення про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.
Мотиви Суду
За змістом статей 433, 438 КПК України суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, які не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Касаційний суд не перевіряє судове рішення в частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
Крім цього, касаційний суд не може втручатися в аспекти оцінки судами нижчих інстанцій дослідженої ними сукупності належних, допустимих і достовірних доказів на предмет підтвердження чи не підтвердження ними обставин, які підлягають доказуванню в провадженні. Таку оцінку кожен суд здійснює незалежно і самостійно шляхом формування власного внутрішнього переконання як щодо кожної з обставин, які підлягають доказуванню, так і стосовно винуватості особи у вчиненні інкримінованого їй злочину в цілому. 
Тому колегія суддів касаційного суду відхиляє доводи касаційної скарги захисника щодо неправильної, на її думку, оцінки судом досліджених доказів за відсутності або безпідставності конкретних доводів щодо неналежності, недопустимості чи недостовірності окремих досліджених судом доказів.
Відповідно до положень ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Перевіривши кримінальне провадження в касаційному порядку, колегія суддів вбачає, що вказаних вимог закону апеляційний суд дотримався.
Висновок апеляційного суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченогоч. 2 ст. 187 КК України, є правильним, й відповідно до вимог ч. 3 ст. 370, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України ґрунтується на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, що були дослідженні у порядку положень ст. 404 КПК України та оцінені судом відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу. 
Зокрема, мотивуючи свої висновки про доведеність винуватості особи у вчиненні інкримінованого злочину, апеляційний суд послався у вироку на: 
показання потерпілої ОСОБА_8 , яка вказувала на обставини вчинення щодо неї розбійного нападу, була впевнена і наполягала на тому, що на неї напав саме ОСОБА_7 ; 
дані протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 25.03.2016, де вказується, що на ОСОБА_8 був здійснений розбійний напад із застосуванням насильства у вигляді нанесення ударів в голову та із заволодінням її особистими речами (том письмових доказів, а.п.1);
дані протокол огляду місця події від 25.03.2016 з фототаблицею, відповідно до якого було оглянуто ділянку місцевості, де було вчинено злочин (том п.д., а.п.2-5); 
дані висновку експерта № 02-01/878 від 25.05.2016 щодо виявлених у ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, які відносяться до категорії легких, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (том п.д., а.п.7); 
дані протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 21.11.2016, згідно з яким ОСОБА_8 за загальними рисами обличчя на фото № 4 вказала на ОСОБА_7 як на особу, яка здійснила на неї розбійний напад (том п.д., а.п. 11-13);
дані протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 29.10.2016 з описом вилучених речей, а саме мобільного телефону «Samsung Galaxy Ace GT-S5830i» (том п.д., а.п. 8);
дані висновку експерта від 23.12.2016 № 4/2062 про встановлення ринкової вартості  мобільного телефону марки «Samsung GT-S5830i» (том п.д., а.п.21-24);
дані протоколу огляду предмету від 22.12.2016 з роздруківкою та додатком у виді двох CD-R дисків про дані з`єднань мобільного телефону, якими користується                     ОСОБА_7  (том п.д., а.п.25-27);
дані протоколу огляду предмету від 28.12.2016 з роздруківкою, де відображена схема з`єднання номера телефону НОМЕР_2 , якими користується ОСОБА_7 (том п.д., а.п.29-33);
дані протоколу проведення слідчого експерименту від 26.12.2016 за участю ОСОБА_8 , згідно з яким потерпіла показала та відтворила на місці обставини нападу на неї 25.03.2016 (том п.д., а.п.35-36);
висновок експерта № 02-01/22 від 17.01.2017  про те, що перелом коронки двадцять другого зуба міг виникнути за обставин, на які вказала ОСОБА_8 в протоколі проведення слідчого експерименту від 26.12.2016 (том п.д., а.п.37).
Верховний суд не погоджується із доводами сторони захисту про те, що апеляційний суд безпідставно поклав в основу вироку показання потерпілої про те, що саме ОСОБА_7 вчинив на неї розбійний напад, а також дані протоколу впізнання особи за фотокартками від 21.11.2016 року за участю потерпілої.
Як убачається із матеріалів кримінального провадження, потерпіла ОСОБА_8 під час розгляду справи детально розповіла про обставини, які мали місце 25.03.2016 близько 20:45 й була впевнена та наполягала на тому, що на неї напав саме ОСОБА_7 .
Те, що 25.03.2016 ОСОБА_8 при написанні заяви про вчинення щодо неї злочину й при наданні пояснень одразу після нападу заперечувала можливість впізнання нею особи нападника, зазначивши лише про те, що напад на неї вчинено чоловіком 45-50 років, який був одягнений у темний одяг, не виключає можливості подальшого впізнання нею такої особи. В цьому аспекті апеляційним судом було враховано показання потерпілої про те, що нападник бив її по голові та скронях, від його дій у неї мали місце порізи на обличчі, тому при написанні заяви й наданні пояснень внаслідок перебування в шоковому стані вона зазначила, що впізнати нападника не зможе.
Твердження сторони захисту про те, що судами були допущені порушення вимог КПК України, оскільки не було з`ясовано, чому пред`явлення для впізнання було саме за фотознімками, й чому не було забезпечено присутність особи, яка підлягала впізнанню, посилаючись на постанову Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 03 серпня 2021 року (справа № 761/6970/14-к, провадження № 51-5694км20), не вбачаються обґрунтованими з огляду на таке.
Як вбачається зі змісту вказаної постанови, протокол впізнання за фотознімками був визнаний недопустимим доказом як через порушення, які були допущені під час проведення самої слідчої дії, так і через те, що в протоколі не було зазначено про реальну неможливість провести слідчу дію без участі особи, яку впізнають.
Ця позиція надалі було подолана і скоректована висновком об`єднаної палати ККС ВС від 25 вересня 2023 року (справа № 208/2160/18, провадження № 51-1868кмо22), відповідно до якого положення ч. 6 ст. 228 КПК України у разі необхідності дозволяють провести впізнання за фотознімками з додержанням вимог, зазначених у частинах 1, 2 вказаної статті, незалежно від наявності реальної можливості пред`явити для впізнання саму особу. Законодавством не передбачено необхідності обґрунтування та вмотивування слідчим проведення впізнання за фотознімками.
За приписами ст. 40 КПК України слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності і уповноважений проводити СРД та  НСРД у випадках, встановлених цим Кодексом, з дотримання порядку їх здійснення.
З огляду на те, що закон не встановлює обов`язковості обґрунтування слідчим необхідності проведення впізнання саме за фотознімками, слідчий самостійно, з урахуванням усіх обставин визначає спосіб проведення впізнання особи. Наявність у слідчого реальної можливості провести впізнання особи сама по собі не унеможливлює прийняття та  реалізацію слідчим рішення про проведення впізнання за фотознімками. 
Згідно з даними протоколу пред`явлення для впізнання від 21.11.2016 у потерпілої було з`ясовано, чи  впізнає вона на пред`явлених фотознімках особу, й потерпіла указала на фото № 4, на якому зображений ОСОБА_7 . 
Для впізнання було надано фотознімки із зображеннями на них подібних між собою за рисами обличчя осіб чоловічої статі без різких відмінностей між собою. При цьому у протоколі відображено, що потерпіла впізнала ОСОБА_7 за загальними рисами обличчя. Всі учасники слідчої дії підписали протокол й не висловлювали зауважень до нього. 
Цей протокол був предметом дослідження судом апеляційної інстанції й відомості, відображені в ньому, належно покладено в обґрунтування висновку про винуватість засудженого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.
Доводи касаційної скарги захисника про те, що судом апеляційної інстанції безпідставно не взято до уваги показання свідка ОСОБА_10 , який підтвердив алібі ОСОБА_7 , не є обґрунтованими.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження апеляційним судом було безпосередньо допитано свідка ОСОБА_10 , який вказав про те, що                     ОСОБА_7 25.03.2016 близько 20:45 год. перебував на території КП «Тролейбусний парк» в його компанії і нікуди не відлучався.  
Однак, надаючи їм оцінку, апеляційний суд зазначив, що ці показання не підтверджені іншими належними, допустимими доказами та спростовуються, зокрема, показаннями потерпілої ОСОБА_8 , протоколом пред`явлення особи для впізнання від 21.11.2016, протоколом проведення слідчого експерименту від 26.12.2016 та інформацією від оператора мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар» про з`єднання мобільного телефону потерпілої з імеі НОМЕР_3 , за якою 03.08.2016 телефон, який був викрадений у потерпілої, був увімкнутий із сім-карти дружини ОСОБА_7 , а тому суд оцінив їх критично з урахуванням того, що свідок            ОСОБА_10 є другом обвинуваченого, тобто зацікавленою особою.
Окрім того, під час апеляційного розгляду був допитаний також свідок ОСОБА_11 , який  працював в охороні КП «Тролейбусний парк». У своїх показаннях свідок вказав, що ОСОБА_7 25.03.2016 приїхав на базу близько 17- 18 години. Він бачив, що у вагончику ОСОБА_7 хтось перебуває, однак, хто саме там був, не знає. Також вказав, що того дня вдень ОСОБА_7 приходив на територію тролейбусного парку і уходив з неї. На території тролейбусного парку було два виходи, одночасно контролювати їх він можливості не мав. Один із виходів був зі сторони вулиці Руставі до вулиці Одеської. З відому ОСОБА_7 на охоронювану територію могли зайти інші особи. Також ОСОБА_7 мав доступ до ключів від усіх хвірток, які були на території тролейбусного парку.
Надаючи оцінку показанням свідка, апеляційний суд дійшов висновку, що на охоронювану територію, де працював ОСОБА_7 , можна потрапити не лише через центральний вхід, а й через бокову хвіртку, що вказує на можливість залишення особи непоміченою охоронцем території. 
Крім того, свідок ОСОБА_11 пояснював, що безпосередньо не бачив                 ОСОБА_7 після його приїзду 25.03.2016 і до ранку 26.03.2016, а лише бачив, що у його вагончику хтось перебуває, а близько 22:00 год чув останнього у вагончику, що не вказує на те, що близько 20:45 год. 25.03.2016 обвинувачений не міг перебувати у лісосмузі поблизу перехрестя вулиць Руставі і Одеської.
Також апеляційним судом було досліджено інформацію від оператора мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар» про з`єднання мобільного телефону потерпілої з imei  НОМЕР_3 , отриманої під час тимчасового доступу до речей та документів, відповідно до якої з моменту вчинення кримінального правопорушення 25.03.2016 й до 03.08.2016 телефон ОСОБА_8 був вимкнутий, а 03.08.2016 увімкнувся із сім-карти за номером НОМЕР_4 , який належить дружині ОСОБА_7 . Лише 11.08.2016 телефон ОСОБА_8 увімкнувся із сім-карти з номером НОМЕР_5 , який належить ОСОБА_9 .
Тому апеляційний суд дійшов висновку про те, що, оскільки телефон потерпілої ОСОБА_8 03.08.2016 був увімкнений із сім-карти дружини ОСОБА_7 , це спростовує посилання про його непричетність до інкримінованих йому органом досудового розслідування подій й у сукупності із показаннями потерпілої про вчинення нападу на неї саме ОСОБА_7 вказує на те, що напад на                     ОСОБА_8 із заволодінням її майном, поєднаний із спричиненням тілесних ушкоджень, вчинений саме обвинуваченим.
Що стосується доводів про те, що потерпіла у своїх поясненнях вказувала, що розбійний напад на неї здійснювався із застосуванням ножа, однак під час проведення огляду місця події знаряддя вчинення злочину не було виявлено, й у судових засіданнях не ставилося питання щодо місця знаходження цього ножа, то, як убачається з матеріалів провадження, ні в обвинувальному акті при формулюванні обвинувачення, ні у вироку апеляційного суду, не вказано про те, що розбійний напад був здійснений на потерпілу із застосуванням ножа. 
Стосовно доводів про порушення апеляційним судом вимог ст. 22, 23 КПК України, оскільки в судовому засіданні не був проведений допит свідка ОСОБА_9 , то вони не вбачаються обґрунтованими. Зі змісту вироку місцевого суд вбачається, що вказаний свідок не допитувався й місцевим судом, тому його покази не покладалися місцевим судом в сукупність доказів, на ґрунті яких місцевий суд прийшов до висновку про необхідність виправдання обвинуваченого. 
У зв`язку з цим не може йти мови про врахування апеляційним судом певних показів цього свідка без його безпосереднього допиту в судовому засіданні, а також про іншу оцінку показів цього свідка порівняно з тією оцінкою, яку надав місцевий суд. 
Доводи про допущене в контексті практики ЄСПЛ апеляційним судом порушення, оскільки допит свідка ОСОБА_9 не був забезпечений в апеляційному суді, що, на думку сторони захисту, могло б мати істотне значення для підтвердження позиції захисту, також не вбачаються обґрунтованими, оскільки сторона обвинувачення самостійно визначає сукупність доказів, які вона надаватиме суду на підтвердження винуватості особи, а можливість апеляційного суду самостійно ініціювати дослідження окремих доказів в контексті висновку об`єднаної палати ККС ВС у постанові від 03 квітня 2023 року у справі № 537/984/20 є його правом, а не обов`язком.
Стосовно доводів касаційної скарги захисника про те, що прокурор ОСОБА_15 приймала участь у цьому кримінальному провадженні в умовах конфлікту інтересів, оскільки в ході досудового розслідування у цьому провадженні брав участь її чоловік, який є працівником ВП ГУНП в Черкаській області, то вказані сумніви в неупередженості прокурора могли бути оцінені судами попередніх інстанцій в порядку, передбаченому ст. ст. 77, 80, 81 КПК України, у зв`язку з чим сторона захисту не була позбавлена можливості подати відповідну заяву. 
Однак у матеріалах кримінального провадження відсутні дані про подання такої заяви та її розгляд місцевим судом чи колегією суддів апеляційного суду з метою ухвалення рішення про її обґрунтованість чи необґрунтованість. Тому зазначені доводи самі по собі не можуть бути достатньою підставою для скасування оскаржуваного рішення.   
Верховний Суд вважає, що апеляційний суд, безпосередньо дослідивши докази, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.
За таких обставин, вирок апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 374, 420 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим. 
Неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, у матеріалах провадження під час касаційного розгляду в межах, визначених ст. 433 КПК України, не встановлено.
За таких обставин, враховуючи, що оскаржуваний захисником в касаційній скарзі виправдувальний вирок місцевого суду був в повному обсязі скасований оскаржуваним обвинувальним вироком апеляційного суду, колегія суддів касаційного суду вбачає необхідним залишити без зміни вирок апеляційного суду.  
Керуючись положеннями ст. ст. 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Черкаського апеляційного суду від 04 грудня 2023 року щодо  ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника                ОСОБА_6  - без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення,                                            є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:
 
ОСОБА_1                                         ОСОБА_2                                        ОСОБА_3