УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 вересня 2024 року
м. Київ
справа № 357/10183/22
провадження № 51-4281ск24
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду 
у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок  Білоцерківського районного суду Київської області від 23 травня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 17 червня 2024 року щодо 
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Стрітівки Кагарлицького району Київської області, жителя  АДРЕСА_1 ), раніше не судимого 
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Білоцерківського районного суду Київської області від 23 травня 2023 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
Строк відбування покарання  ОСОБА_4 вирішено обчислювати з моменту приведення вироку до виконання, тобто з моменту його затримання.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
Як убачається з вироку суду, 08 травня 2022 року близько 17:00, на 3 км автодороги «Біла Церква - Володарка» в межах Білоцерківського району Київської області, рухаючись в напрямку м. Біла Церква, керуючи автомобілем «Hyundai Santa Fe» (д. н. з. НОМЕР_1 ), в порушення вимог підпунктів «б», «д» пункту 2.3, пунктів  10.1, 12.1, підпункту «в» пункту 14.2 Правил дорожнього руху (далі - ПДР) був не уважний, не стежив за дорожньою обстановкою, виїхав на смугу зустрічного руху, не врахував дорожню обстановку, у встановлених межах не обрав безпечну відстань, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, та, повертаючись на свою смугу руху, через появу зустрічного автомобіля «Renault Scenic» (д. н. з. НОМЕР_2 ), втратив контроль керованого ним автомобіля, допустив зіткнення лівою передньою частиною керованого ним автомобіля з правою задньою боковою частиною автомобіля «ЗАЗ» 938М (д. н. з. НОМЕР_3 ), під керуванням ОСОБА_5 , який рухався в попутному напрямку попереду.
В результаті зіткнення автомобіля «Hyundai Santa Fe» під керуванням ОСОБА_4 та автомобіля «ЗАЗ» 938М під керуванням ОСОБА_5 , останній втратив керованість та виїхав на зустрічну смугу руху, де відбулося зіткнення передньої частини автомобіля «ЗАЗ» 938М з передньою частиною автомобіля «Renault Scenic» (д. н. з. НОМЕР_2 ) під керуванням ОСОБА_6 , який рухався в зустрічному напрямку.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водію автомобіля «ЗАЗ» 958М - ОСОБА_5 спричинено тяжкі тілесні ушкодження, які небезпечні для життя в момент їх заподіяння, пасажир автомобіля «ЗАЗ» 958М - ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження, від яких загинула на місці події; пасажиру автомобіля «Renault Scenic» (д. н. з. НОМЕР_2 ) - ОСОБА_8 спричинено середньої тяжкості тілесне ушкодження, що потягло тривалий розлад здоров`я більше 21 дня.
Порушення водієм ОСОБА_4 вимог підпунктів «б», «д» пункту 2.3, пунктів  10.1, 12.1, підпункту «в» пункту 14.2 ПДР перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у виді смерті потерпілої ОСОБА_7 , заподіяння тяжкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_5 та тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості потерпілій ОСОБА_8 .
Київський апеляційний суд ухвалою від 17 червня 2024 року апеляційну скаргу сторони захисту залишив без задоволення, а вирок районного суду - без змін.
Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі 
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації його дій, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить змінити оскаржувані судові рішення в частині призначеного покарання та застосувати до нього  положення ст. 75 КК, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням.
Обґрунтовуючи свою позицію, стверджує, що суди попередніх інстанцій, призначаючи йому покарання, не в повній мірі врахували його особу, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, його щире каяття, визнання вини, позитивну характеристики за місцем проживання, перебування на його утриманні двох неповнолітніх дітей, активне сприяння розкриттю злочину, часткове відшкодування шкоди потерпілому, відсутність цивільного позову, виплати здійснені страховою компанією потерпілим. Всі ці обставини, як зазначає засуджений ОСОБА_4 , є такими, що пом`якшують його покарання і є підставами для застосування до нього положень ст. 75 КК.
Мотиви Суду
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості  ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі засудженого не оспорюються.
Доводи засудженого ОСОБА_4 щодо невідповідності призначеного йому покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність                       в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції,                 а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
За правилами ст. 75 КК, у разі, «якщо суд… при призначенні покарання у виді … позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням».
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
У цьому кримінальному провадженні, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_4 призначено з порушенням указаних норм права.
Як вбачається з оскаржуваного вироку, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції, дотримуючись наведених вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до ст. 12 КК відноситься до категорії тяжких злочинів, високий ступінь суспільної небезпеки для невизначеного кола осіб, виходячи з обставин вчинення при керуванні обвинуваченим джерелом підвищеної небезпеки, порушення одночасно декількох вимог пунктів ПДР, та наслідків, в тому числі й незворотних - смерть потерпілої, спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, небезпечних для життя в момент їх заподіяння, спричинення середньої тяжкості тілесного ушкодження потерпілій, особу винного, який раніше не судимий, одружений, має на утриманні двох дітей, його вік та відношення до вчиненого, за місцем проживання характеризується позитивно, наявність обставин, що пом`якшують покарання (визнання винуватості та часткове відшкодування завданих збитків потерпілому ОСОБА_5 ), відсутність обставин, які його обтяжують, враховано також думку потерпілих, які наполягали на реальному покаранні, та призначив йому покарання наближене до мінімальної межі, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК.
При цьому, суд не визнав обставиною, що пом`якшує покарання - щире каяття, оскільки ОСОБА_4 хоча і не ухилявся від слідства та суду, давав показання, свою провину в результаті судового розгляду визнав, однак, як констатував районний суд, не висловив жаль з приводу скоєного ним, щиро не покаявся, його прохання в судових дебатах про вибачення перед потерпілими суд оцінив як формальне.
В той же час, як слушно вказав суд, наявність обставин, що пом`якшують покарання у виді визнання винуватості та часткового відшкодування завданого збитку в сукупності з конкретними обставинами справи, не є достатніми підставами для застосування до ОСОБА_4 положень статей 69, 75 КК.
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження за скаргою сторони захисту, яка просила застосувати до його підзахисного ОСОБА_4 положення статей 69, 75 КК, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду в частині призначеного покарання без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення. 
Відповідно до змісту оскаржуваної ухвали, погоджуючись із вироком місцевого суду, суд апеляційної інстанції зазначив, що вимоги статей 50, 65 КК дотримано, призначене ОСОБА_4 покарання за розміром є необхідним і достатнім для його виправлення, запобігання та попередження вчиненню ним нових злочинів.
Разом з тим, як зазначив апеляційний суд, з огляду на те, що ОСОБА_4 допустив грубе порушення декількох вимог правил безпеки дорожнього руху, спричинивши непоправні наслідки у виді смерті людини, тяжких та середньої тяжкості тілесних ушкоджень, приймаючи до уваги позицію потерпілих та відсутність щирого каяття обвинуваченого, висновок суду про те, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, є вірним і таким, що ґрунтується на матеріалах справи. А тому застосування до обвинуваченого інституту умовного звільнення за обставин даної справи буде суперечити загальним засадам призначення покарання і не забезпечить досягнення його мети. 
Таким чином, на думку Суду, правових підстав вважати, що призначене  засудженому ОСОБА_4 покарання є явно несправедливим через суворість у зв`язку з неналежним врахуванням судами першої та апеляційної інстанції всіх обставин кримінального провадження немає та в касаційній скарзі засудженого не наведено.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішень судів попередніх інстанцій, вмотивованість їх висновків з питання призначення ОСОБА_4 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, засуджений у касаційній скарзі не обґрунтував.
Оскаржувані судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення. 
З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити. 
На підставі викладеного та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок  Білоцерківського районного суду Київської області від 23 травня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 17 червня 2024 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                                 ОСОБА_3