ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

24 вересня 2024 року 	м. Дніпро	справа № 160/21552/24	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Головко О.В. (доповідач),
                               суддів:  Ясенової Т.І., Суховарова А.В.,     
  
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОМЕГА»
на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2024 року (суддя Сластьон А.О.) в адміністративній справі
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОМЕГА»
до Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області 
про визнання протиправною та скасування постанови, -

в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю «ОМЕГА» звернулося до суду з позовом, в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області від 23.07.2024 № 000017 про накладення стягнень, передбачених  статтею 20 Закону України «Про заходи щодо попередження та зменшення вживання тютюнових виробів і їх шкідливого впливу на здоров`я населення».
До відкриття провадження в справі позивачем подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії постанови про накладення стягнень, передбачених статтею 20 Закону України «Про заходи щодо попередження та зменшення вживання тютюнових виробів і їх шкідливого впливу на здоров`я населення» від 23.07.2024 № 000017 на суму 30 000, 00 грн, прийняту Головним управлінням Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2024 року в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «ОМЕГА» про забезпечення позову відмовлено. 
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву задовольнити повністю. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства. Зазначає, що оскаржувана постанова відповідно до приписів є виконавчим документом, оскарження такої постанови в судовому порядку не зупиняє її дію, а тому, якщо оскаржувана постанова буде пред`явлена до примусового виконання, це буде мати істотний вплив на права та інтереси позивача та ускладнить виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків. 
Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції вказав, що Товариством з обмеженою відповідальністю «ОМЕГА»  не надано суду доказів на підтвердження того, що на даний час постанова про накладення стягнень від 23.07.2024 № 000017 подана відповідачем до примусового виконання до органу державної виконавчої служби та доказів винесення державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження з виконання вказаної постанови, а також не надано доказів вчинення державним виконавцем заходів, спрямованих на примусове виконання постанови, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку про відсутність нагальної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача. Натомість, представником позивача в заяві про вжиття заходів забезпечення не наведено обґрунтувань з приводу необхідності вжиття заходів забезпечення позову саме до відкриття виконавчого провадження з примусового виконання оскаржуваної постанови, а так само пов`язаних з цим ризиків заподіяння шкоди правам та інтересам позивача. До того ж позивачем не наведено конкретизований перелік негативних наслідків, які можуть для нього настати у випадку примусового виконання на підставі постанова про накладення стягнень від  23.07.2024 № 000017.
Надаючи оцінку правильності висновків суду першої інстанції, колегія суддів зазначає, що за приписами статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України, забезпечення позову допускається, якщо: невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Статтею 151 КАС України передбачено, що позов може бути забезпечено:  зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; забороною відповідачу вчиняти певні дії; встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії;  забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
Аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що суд при вирішенні питання щодо необхідності забезпечення позову має враховувати предмет позову, підстави звернення до суду, а також забезпечити дотримання пропорційного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для позивача та інших заінтересованих осіб внаслідок невжиття таких заходів.
Суд апеляційної інстанції доходить висновку, що вирішуючи питання про забезпечення позову в справі № 160/21552/24 суд допустився помилки, вказавши, що Товариством з обмеженою відповідальністю «ОМЕГА»  не надано суду доказів на підтвердження того, що на даний час постанова про накладення стягнень від 23.07.2024 № 000017 подана відповідачем до примусового виконання, адже інститут забезпечення введений законодавцем з метою упередження порушення права та інтересів позивача до ухвалення судового рішення по суті спору. 
Відтак, суд першої інстанції мав перевірити можливість заподіяння шкоди правам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі № 160/21552/24 внаслідок пред`явлення оскаржуваної постанови Держпродспоживслужби до примусового виконання.
Суд першої інстанції вірно вказав, що відповідно до ч. 4  ст. 20 Закону України «Про заходи щодо попередження та зменшення вживання тютюнових виробів і їх шкідливого впливу на здоров`я населення», у разі невиконання в добровільному порядку суб`єктами господарювання рішень (постанов) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, та його посадових осіб про накладення фінансових санкцій за порушення законодавства про заходи щодо попередження та зменшення вживання тютюнових виробів і їх шкідливого впливу на здоров`я населення примусове виконання таких рішень (постанов) здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), у порядку, встановленому  Законом України «Про виконавче провадження».
Разом з цим, без належної уваги суду першої інстанції залишилися положення самого Закону України «Про виконавче провадження», статтею 3 якого передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, рішень інших державних органів, рішень (актів) Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами.
Статтею 10 названого Закону встановлено, що заходами примусового виконання рішень є:
1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;
2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;
3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;
4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;
5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
За приписами статті 27 Закону, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
При цьому, відповідно до ст. 3 Закону, постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди, також належать до виконавчих документів, які підлягають примусовому виконанню.
Системний аналіз наведених, а також інших норм Закону України «Про виконавче провадження» дає можливість дійти беззаперечного висновку, що сам факт можливого звернення оскаржуваної постанови до примусового виконання буде мати негативний вплив на права та інтереси позивача, адже одночасно з відкриттям виконавчого провадження державний виконавець автоматично стягує виконавчий збір, а також вчиняє інші заходи примусового виконання постанови, які матимуть вплив на майнові права позивача. 
Відтак, за висновком суду апеляційної інстанції, викладені в заяві про забезпечення позову обставини є достатніми для висновку щодо існування небезпеки ускладнення забезпечення ефективного захисту порушених (оспорюваних) прав та інтересів позивача, адже внаслідок відкриття провадження та вчинення виконавчих дій виникають додаткові юридичні правовідносини між позивачем та державним виконавцем, наслідки яких, в разі задоволення позову в даній справі, потребуватимуть додаткового вирішення в судовому порядку.  
Враховуючи сукупність наведених обставин, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню як така, що постановлена з неправильним застосуванням норм матеріального права. 

                              Керуючись ст.ст. 151, 243, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -
п о с т а н о в и в :

                              Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОМЕГА» задовольнити.
Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2024 року в адміністративній справі № 160/21552/24 скасувати.
Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ОМЕГА» про забезпечення позову задовольнити.
Зупинити дію постанови Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області від 23.07.2024 № 000017 до набрання законної сили судового рішення, ухваленого за наслідком розгляду справи  № 160/21552/24.
Постанова суду набирає законної сили з 24 вересня 2024 року та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
                              Повна постанова складена 24 вересня 2024 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      О.В. Головко 

                               суддя                                                                      Т.І. Ясенова 

                               суддя                                                                      А.В. Суховаров