справа № 760/23181/23                                           головуючий у суді І інстанції Аксьонова Н.М.
провадження № 22-ц/824/11395/2024          суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
06 серпня 2024 року                                                                                    м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді -              Березовенко Р.В., 
суддів:                                     Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І., 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Кухаренко Ольгою Володимирівною на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 26 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -
В С Т А Н О В И В:
05 жовтня 2023 року представник ОСОБА_2 - адвокат Губін Олександр Тимофійович звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, в якому просив суд:
розірвати шлюб, укладений між сторонами 16 червня 2016 року та зареєстрований Подільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про що в книзі реєстрації шлюбів було зроблено відповідний актовий запис №319.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 16 червня 2016 року. Від шлюбу мають дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Подружжя не проживає спільно однією сім`єю, не веде спільного господарства, мають різні погляд на життя, виховання дітей, різні моральні та сімейні цінності. Шлюб фактично припинив своє існування, тому позивач наполягає на розірванні шлюбу.
01 грудня 2023 року представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Хоменко І.П. подала відзив, в якому просила надати сторонам строк для примирення шість місяців. Зазначила, що доводи, наведені у позовній заяві, не відповідають дійсності, позов подано в емоційному стані. Відповідач не втратив почуття любові та поваги до позивача і поділяє всі моральні та сімейні цінності, на яких була побудована родина. На переконання відповідача заради того, щоб дитина росла в повноцінній сім`ї, була здоровою фізично і психічно, необхідно зробити всі зусилля для збереження родини, розлучення батьків може стати глибокою психологічною травмою для дитини і відповідач намагається зробити все можливе для збереження сім`ї.
20 грудня 2023 року представник позивача ОСОБА_2 подав до суду відповідь на відзив, в якій останній просив повернути відзив на позовну заяву від 01 грудня 2023 року ОСОБА_1 без розгляду, відмовити ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про поновлення строку для подання відзиву на позовну заяву від 01 грудня 2023 року, відмовити ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про надання сторонам строку на примирення від 01 грудня 2023 року, задовольнити позовну заяву та розірвати шлюб між сторонами. Зазначив, що позиція відповідача є нічим іншим, як намаганням затягнути судовий процес та здійснювати на позивача психологічний тиск.
20 грудня 2023 року від позивача ОСОБА_2 до суду надійшли письмові заперечення на заяву про примирення, відповідно до яких просила відмовити ОСОБА_1 у задоволенні заяви про надання сторонам строку на примирення від 15 грудня 2023 року, задовольнити позов та розірвати шлюб.
26 грудня 2023 року від відповідача ОСОБА_1 до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, відповідно до яких сторона відповідача категорично заперечує щодо обставин, які наводяться у відповіді на відзив.
26 грудня 2023 року від відповідача ОСОБА_1 до суду надійшли додаткові пояснення у справі, відповідно до яких відповідач просить надати йому можливість зберегти сім`ю та надати подружжю строк для примирення тривалістю шість місяців.
Ухвалою суду від 02 січня 2024 року клопотання представника відповідача ОСОБА_1 про надання строку для примирення задоволено частково, надано сторонам строк для примирення тривалістю у два місяці, провадження у справі зупинено до закінчення терміну надання строку для примирення, тобто до 02 березня 2024 року.
04 березня 2023 року від позивача ОСОБА_2 до суду надійшло клопотання про поновлення провадження у справі, в якому вона зазначила, що примирення не відбулось, наполягала на розірванні шлюбу.
Ухвалою суду від 07 березня 2024 року поновлено провадження у цивільній справі.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 26 березня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 16 червня 2016 року Подільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис №319. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Не погодившись із таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Кухаренко Ольга Володимирівна 29 квітня 2024 року подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 березня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не з`ясував дійсні причини розірвання шлюбу, інші обставини життя подружжя та того, що розірвання шлюбу буде істотно суперечити інтересам позивача, відповідача та їх малолітньої доньки.
Крім того, залишення без задоволення клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін позбавило відповідача мати розумну можливість представляти свої інтереси як учасника справи в умовах відкритого та публічного судового розгляду.
До апеляційної скарги апелянт долучив заяву про примирення, у якій клопотав про збереження сім`ї та призначення подружжю строку для примирення тривалістю шість місяців.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 червня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Кухаренко Ольгою Володимирівною на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 26 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
20 червня 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Губін Олександр Тимофійович подав відзив, у якому заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
Звернув увагу, що суд першої інстанції надавав сторонам строк для примирення, однак позиція позивачки не змінилася і вона наполягає на розірванні шлюбу.
При цьому, інтереси спільної доньки сторін розірванням шлюбу порушені не будуть, а як раз подальша невизначеність у питанні розірвання шлюбу може негативно впливати на її емоційний стан.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 червня 2024 року призначено розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно вимог ст. 369 ЦПК України  апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій  публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).
Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 16 червня 2016 року Подільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис №319, що підтверджується дублікатом свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 07 червня 2022 року.
Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується дублікатом свідоцтва про народження, виданим Солом`янським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис №5192, серії НОМЕР_2 від 07 червня 2022 року.
Позивач, звернувшись до суду з указаним позовом про розірвання шлюбу, вказала, що подружжя не проживає спільно однією сім`єю, не веде спільного господарства, мають різні інтереси та погляди, втратили почуття любові один на одного, сімейно-шлюбні стосунки розпались та поновлені бути не можуть.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав причини, які спонукали позивача наполягати на розірванні шлюбу, обґрунтованими, бажання розірвати шлюб таким, що відповідає дійсній волі позивача, а подальше спільне життя подружжя суперечитиме її інтересам. Суд врахував, що вжитті ним заходи для примирення не призвели до відновлення стосунків між подружжям, а тому збереження шлюбу за таких обставин є недоцільним.
Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до статті 51 Конституції України, частини першої статті 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу не допускається.
Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. 
Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Відповідно до частини першої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.
Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.
Тобто, надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.
У цій справі, суд першої інстанції забезпечив сторонам можливість зберегти сім`ю та ухвалою 02 січня 2024 року надав їм строк для примирення тривалістю у два місяці. Однак, за час визначений судом стосунки між сторонами не покращилися, бажання позивачки розірвати шлюб є сталим, а оскільки остання наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим та суперечитиме засадам добровільності шлюбу.
За таких обставин висновок суду першої інстанції про наявність підстав для розірвання шлюбу є правильним, оскільки подальше збереження шлюбу суперечитеме інтересам позивача.
З урахуванням обставин справи та взаємовідносин сторін, колегія суддів вважає недоцільним повторно надавати сторонам строк на примирення, проти чого за змістом відзиву заперечує позивач.
Поряд з цим, розірвання шлюбу між сторонами, на переконання колегії суддів, не буде суперечити інтересам їх спільної малолітньої дитини, адже відповідач не позбавлений права брати участь у її вихованні.
Також, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо допущення місцевим судом процесуальних порушень закону з наступних підстав.
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Запропоновано відповідачу не пізніше п`ятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачу, що він має право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву.
Відповідно до частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.
Питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі (частина перша статті 277 ЦПК України).
Суд першої інстанції дотримався наведених норм процесуального права, оскільки в ухвалі про відкриття провадження зробив висновок про те, що справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Відповідно до частини п`ятої статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Частина шоста означеної статті надає право суду відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.
Отже, місцевий суд, з урахуванням характеру спірних правовідносин (немайновий спір) та предмету доказування, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, про що 02 січня 2024 року постановив відповідну ухвалу.
Колегія суддів під час апеляційного перегляду справи не встановила порушень прав відповідача при розгляді справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, адже право на доступ до суду останній реалізував у спосіб, визначений статтею 182 ЦПК України, шляхом подачі заяв по суті справи, яким суд надав оцінку при ухваленні судового рішення по суті позовних вимог.
На думку апеляційного суду, висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. При цьому, доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права при ухваленні рішення.
Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до статті 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ст. ст. 375, 379, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представником - адвокатом Кухаренко Ольгою Володимирівною - залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23 березня 2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
 
Головуючий:                                                                                    Р.В. Березовенко
 
Судді:                                                                                                 О.Ф. Лапчевська
 
         Г.І. Мостова