ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 531/2664/23  Номер провадження 22-ц/814/2443/24	Головуючий у 1-й інстанції Попов М.С.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2024 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді – доповідача Дорош А.І.
Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.
при секретарі: Коротун І.В. 

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 

на ухвалу Карлівського районного суду Полтавської області від 05 квітня 2024 року, постановлену суддею  Поповим М.С., повний текст ухвали складено – 10 квітня 2024 року

у справі за позовом Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

20 вересня 2023 АТ «ПроКредит Банк» звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, в якому просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором №1.45820 від 16.08.2021 у розмірі 5 703 447,86 грн. та вирішити питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Карлівського районного суду Полтавської області від 02.10.2023 відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження, призначено відкрите підготовче засідання на 03.11.2023 о 10-00 год.

17.11.2023 до Карлівського районного суду Полтавської області від представника ОСОБА_5 – адвоката Удовіченка І.О. надійшов відзив на позовну заяву (т.1 а.с. 147 – 149).

17.11.2023 до Карлівського районного суду Полтавської області надійшов зустрічний позов представника ОСОБА_5 – адвоката Удовіченка І.О. до АТ «ПроКредит Банк», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання п.6 таблиці до п.1.2 кредитного договору №1.45820 від 16.08.2021 недійсним.

04.03.2024 до Карлівського районного суду Полтавської області надійшла заява представника ОСОБА_5 – адвоката Удовіченка І.О. про поновлення процесуальних строків.

Заява мотивована тим, що відповідач ОСОБА_5 звернувся до адвоката Удовіченка І.О. із проханням надання йому правової допомоги лише 01.11.2023. У цей же день було укладено відповідний договір, тобто строк на подання відзиву та пред`явлення зустрічного позову вже було пропущено. Крім того, представнику знадобився час для ознайомлення з матеріалами справи. Вважає, що залишення відзиву без розгляду призведе до неповноти судового розгляду та неповного з`ясування обставин справи, адже викладені у відзиві обставини мають істотне значення для вирішення спору та призведе до позбавлення відповідача будь-якої можливості захистити свої права та інтереси і спростувати доводи позивача. З аналогічних підстав, також просить поновити і строк для пред`явлення зустрічного позову.

Ухвалою Карлівського районного суду Полтавської області від 05.04.2024 у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_5 - адвоката Удовіченка Ігоря Олексійовича про поновлення процесуальних строків для подачі відзиву на позовну заяву та пред`явлення зустрічного позову - відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що жодних поважних причин пропуску строку у заяві про поновлення пропущених процесуальних строків не зазначено. Крім того, сама заява про поновлення пропущених процесуальних строків подана лише 04.03.2024, тоді як відзив на позовну заяву та зустрічний позов - 17.11.2023, що суперечить положенням ч. 4 ст. 127 ЦПК України. 

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу суду першої інстанції – скасувати, поновити процесуальні строки для подачі відзиву на позовну заяву та пред`явлення зустрічного позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що заяву про поновлення строку на подання відзиву та зустрічного позову представник відповідача обґрунтував тим, що залишення відзиву відповідача без розгляду призведе до неповноти судового розгляду та неповного з`ясування обставин справи, адже викладені відповідачем у відзиві обставини мають істотне значення для вирішення спору. Крім того, ним через представника подано зустрічний позов, у якому він просить суд визнати недійсним пункт 6 таблиці до пункту 1.2. кредитного договору №1.45820, укладеного 16.08.2021. Розгляд, передбачених зустрічним позовом вимог, може відбуватися виключно у порядку позовного провадження. Неприйняття зустрічного позову змусить ОСОБА_1 звернутися до іншого суду з окремим позовом, що буде підставою для зупинення розгляду цієї справи, та не сприятиме реалізації принципу процесуальної економії, призведе до порушення розумних строків розгляду справи. Посилаючись на правові висновки Верховного Суду, зазначає, що надмірний формалізм при вирішення питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «ПроКредит Банк» просить залишити її без задоволення, ухвалу суду першої інстанції – без змін.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно матеріалів справи встановлено, що ухвалою Карлівського районного суду Полтавської області від 02.10.2023 про відкриття провадження у справі відповідачам надано п`ятнадцятиденний строк з дня вручення копії ухвали на подання відзиву на позовну заяву та зустрічної позовної заяви (т.1 а.с. 107).

Копію даної ухвали суду відповідачем ОСОБА_5 отримано особисто 04.10.2023, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення у справі №531/2664/23 за ТТН №0600226914886 та інформацією з офіційного сайту ukrposhta.ua (т.1 а.с. 119).

Уклавши договір з адвокатом Удовіченко І.О. на представництво свої інтересів лише 01.11.2023, ОСОБА_5 знехтував своїм правом на подання відзиву та пред`явлення зустрічного позову у строк, встановлений ухвалою судді від 02.10.2023.

Згідно ч. 1 ст. 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

У той же час, жодних поважних причин пропуску строку у заяві про поновлення пропущених процесуальних строків не зазначено.

Крім того, судом першої інстанції враховано, що заява про поновлення пропущених процесуальних строків подана лише 04.03.2024, тоді як відзив на позовну заяву та зустрічний позов - 17.11.2023, що суперечить положенням ч. 4 ст. 127 ЦПК України.

Посилання представника відповідача у заяві про поновлення пропущених процесуальних строків на те, що залишення відзиву без розгляду призведе до неповноти судового розгляду та неповного з`ясування обставин справи, адже викладені у відзиві обставини мають істотне значення для вирішення спору та призведе до позбавлення відповідача будь-якої можливості захистити свої права та інтереси і спростувати доводи позивача, то такі доводи суд першої інстанції визнав такими, що не заслуговують на увагу, оскільки як відповідач, так і його представник мають право викласти свої доводи щодо заперечення позову як в усній, так і у письмовий формі під час розгляду справи по суті.

Колегія судів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Наведене відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою судові процедури повинні бути справедливими для всіх учасників процесу.

Відповідно до статті 6 вказаної Конвенції сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (Рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).

Також Європейський Суд з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді (Рішення у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (Рішення від 20 лютого 2014 року у справі «Шишков проти Росії»).

Отже, право на суд стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється в порядку, встановленому процесуальним законом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Відповідно до принципу пропорційності цивільного судочинства, встановленого статтею 11 ЦПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (стаття 12 ЦПК України).

Крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу відповідач має право подати відзив за позовну заяву (ст. 178 ЦПК України) та зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом (пункт 3 частини другої статті 49 ЦПК України).

За змістом частини сьомої статті 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Частиною першою статті 193 ЦПК України встановлено, що відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.

Строк для подання відзиву (зустрічного позову) встановлюється в ухвалі про відкриття провадження у справі (частина перша статті 191 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 194 ЦПК України зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику.

З матеріалів справи вбачається, що в ухвалі Карлівського районного суду Полтавської області від 02.10.2023 про відкриття провадження у справі відповідачам, у тому числі й ОСОБА_5 , було встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву з дня вручення цієї ухвали та роз`яснено право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву (т.1 а.с. 107).

Згідно матеріалів справи вбачається, що копію зазначеної ухвали разом з матеріалами позовної заяви ОСОБА_5 отримав засобами поштового зв`язку 04.10.2023, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (т.1 а.с. 119).

Вказані обставини стороною відповідача ОСОБА_5 не оспорюються.

Таким чином, строк для подання відзиву та, відповідно, пред`явлення зустрічного позову сплив 19.10.2023.

Проте, відзив представником ОСОБА_5 – адвокатом Удовіченком І.О. подано 17.11.2023 (т.1 а.с. 147-149), зустрічний позов надійшов до суду першої інстанції також 17.11.2023.

Згідно з частиною першою статті статтею 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Відповідно до частин першої, другої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасниками справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Строк звернення відповідача до суду із зустрічним позовом та подання відзиву є процесуальним строком, встановленим законом, який суд може поновити, якщо визнає причини його пропуску поважними.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (Рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97» проти України»).
Під поважними причинами пропуску процесуального строку слід розуміти лише ті обставини, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась до суду, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду та підтверджені належними і допустимими доказами.

Незнання про порушення своїх прав через байдужість або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Тобто, причина пропуску строку є поважною, якщо відповідну процесуальну дію не вчинено у зв`язку із обставинами, що безпосередньо унеможливлювали або ускладнювали можливість вчинення процесуальних дій у визначений строк. Така обставина має існувати об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк і виникнути протягом строку, який пропущено. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Установлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК України певних процесуальних дій. Інститут строків в цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в процесуальних відносинах сторін, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки, зокрема, залишення скарги без розгляду.

Відмовляючи у задоволенні клопотання представника відповідача про поновлення строку на звернення до суду із зустрічним позовом та подання відзиву, суд першої інстанції, з`ясувавши у повній мірі обставини дотримання стороною відповідача ОСОБА_5 цього процесуального строку, дійшов висновку про те, що поважні підстави для поновлення пропущеного строку відсутні.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на те, що відповідачем не доведено у встановленому законом порядку наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежали від його волевиявлення та пов`язані з дійсними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних процесуальних дій.

У справі, яка переглядається, відповідач не вказав, які саме об`єктивні поважні (непереборні) причини унеможливили його звернення до суду у встановлений процесуальним законодавством строк. Він не навів змістовних і вагомих доводів щодо вчинення ним всіх необхідних і можливих дій, які вказують на бажання реалізувати процесуальні права відповідача щодо подання відзиву та пред`явлення зустрічного позову відповідно у строк для подання відзиву; не довів, що в цій справі можливість вчасного подання зустрічного позову не мала суб`єктивного характеру, тобто не залежала від його волевиявлення. Натомість пропуск строку на звернення до суду через пасивну поведінку відповідача (чи його представників) щодо реалізації процесуальних прав і небажання їх реалізувати в повній мірі в цьому випадку не є поважною причиною пропуску строку.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 638/15855/16-ц (провадження № 61-46740св18) та від 27 жовтня 2020 року у справі № 186/139/20 (провадження № 61-11665св20).

Доводи апеляційної скарги про те, що надмірний формалізм при вирішення питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист, то такі доводи не заслуговують на увагу, з врахуванням наступного.

Згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2024 у справі №756/11081/20 викладено наступні правові висновки: 
«За загальним правилом метою встановлення строків є надання визначеності у реалізації суб`єктами правовідносин своїх прав та обов`язків. З настанням або закінченням відповідного строку пов`язане виникнення, зміна чи припинення правовідносин.
Строк як відрізок часу обмежує дію суб`єктивних прав та обов`язків. Водночас процесуальний строк - це встановлений законом або визначений судом проміжок часу, протягом якого суд або учасники судового процесу мають право або зобов`язані вчинити певну процесуальну дію чи сукупність таких дій.
Процесуальні строки мають свою специфіку: по-перше, вони завжди мають імперативний характер; по-друге, процесуально-правові строки встановлюються для здійснення тих або інших процесуальних дій; по-третє, вони мають забезпечувати оперативність та ефективність здійснення правосуддя і сприяти дисциплінуючому впливові на учасників процесу.
Отже, запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, заявою, апеляційною чи касаційною скаргою, обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності та забезпечення здійснення судових процедур у межах розумних строків.
У низці рішень ЄСПЛ принцип правової визначеності трактується у контексті дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий, лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (справи «Рябих проти Росії», пункти 51, 52, «Брумареску проти Румунії», пункт 61).
Отже, встановлення строків звернення до суду із заявою чи скаргою у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для учасників справи того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте судом рішення або здійснена дія не підлягатимуть скасуванню.
Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформував практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, також строків апеляційного та касаційного оскарження судових рішень, а поновлення пропущеного строку допускається лише у випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.
Зокрема, ЄСПЛ у справах «Світлана Науменко проти України», «Трегубенко проти України», «Праведна проти Росії», «Желтяков проти України» зазначає, що у випадках перегляду судових рішень як у порядку нагляду, так і у зв`язку з нововиявленими обставинами національним судам необхідно забезпечувати дотримання учасниками справи встановлених строків та не допускати того, щоб за допомогою таких процесуальних механізмів, як продовження строку на оскарження, було порушено принцип правової визначеності.
Загалом згідно з практикою ЄСПЛ при застосуванні процедурних правил варто уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом, та порушення принципу правової визначеності (справи «Волчлі проти Франції», «ТОВ «Фріда» проти України»).»

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не сприяв захисту прав відповідача на заперечення проти первісного позову шляхом пред`явлення зустрічних вимог та не забезпечив його право на справедливий суд в розумінні статті 6 Конвенції відхиляються колегією суддів з огляду на встановлені вище обставини справи щодо невикористання права на своєчасне подання зустрічної позовної заяви та процесуальну поведінку відповідача, яка не може розцінюватися як добросовісне здійснення своїх процесуальних обов`язків, направлених на прискорення розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 10 липня 1984 року у справі «Гінчо проти Португалії» передбачив, що держави - учасниці Ради Європи зобов`язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вимог щодо судового розгляду упродовж розумного строку.

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Крім того, колегія суддів враховує, що ОСОБА_5 у травні 2024 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» про визнання недійсним окремих положень кредитного договору. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 07.05.2024 відкрито провадження у справі за позовними вимогами ОСОБА_5 до Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» про визнання недійсним окремих положень кредитного договору. Визначено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням без виклику сторін (т.2 а.с. 24). Згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 04.06.2024 позов ОСОБА_5 до Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» про визнання недійсним окремих положень кредитного договору залишено без розгляду за заявою позивача. Роз`яснено позивачу, що залишення позовної заяви без розгляду не позбавляє права повторного звернення до суду в порядку, встановленому законом. 

Таким чином, доводи апеляційної скарги є безпідставними, а висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви про поновлення процесуальних строків подання відзиву та звернення з зустрічною позовною заявою є законним та обґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а ухвалу суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Ухвалу Карлівського районного суду Полтавської області від 05 квітня 2024 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. 

Повний текст постанови складено 12 серпня 2024 року.  

СУДДІ:                А. І. Дорош                        О. А. Лобов                 В. М. Триголов