ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 серпня 2024 року
м. Київ
справа № 528/696/21
провадження № 51-2544км24
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду 
у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 , 
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
захисника                                                    ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 на вирок Полтавського апеляційного суду від 26 лютого 2024 року щодо 
ОСОБА_7 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (надалі - КК).

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Гребінківського районного суду Полтавської області від 14 серпня 2023 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК із застосуванням ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Згідно зі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням із визначенням іспитового строку тривалістю 3 роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.
За детально наведених фактичних обставин у вироці суду, 17 квітня 2021 року близько 19:00 у приміщенні житлового будинку на АДРЕСА_1 , в ході сварки, ОСОБА_7 , умисно завдав своєму брату ОСОБА_8 чисельних ударів кулаками, дерев`яним стільцем, металевим совком та металевою кочергою у ділянку голови та тулубу, чим спричинив останньому тілесні ушкодження, внаслідок яких потерпілий помер на місці події.
Полтавський апеляційний суд скасував вирок місцевого суду в частині звільнення від відбування призначеного покарання й 26 лютого 2024 року ухвалив свій, за яким призначив ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років та зарахував у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 21 квітня по 21 червня 2021 року.
У решті вирок суду першої інстанції залишив без змін.
Вимоги, викладені у касаційних скаргах і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_6 , покликаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити вирок суду апеляційної інстанції і застосувати положення ст. 75 КК.
Захисник уважає, що суд апеляційної інстанції належним чином не врахував даних про особу засудженого, стан його здоров`я, передумови вчинення кримінального правопорушення, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання.
Наголошує, що апеляційний суд залишив поза увагою дані про особу померлого, те що він неодноразово вчиняв провокативні дії та зловживав алкогольними напоями.
Крім цього адвокат акцентує на позиції потерпілої, яка просила суворо не карати ОСОБА_7 , оскільки останній є особою похилого віку і часто хворіє. 
Узагальнюючи свої доводи, захисник зазначає, що вирок апеляційного суду суперечить вимогам ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), а викладені в ньому висновки є необґрунтованими.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримав вимоги касаційної скарги, а прокурор ОСОБА_5 просила залишити скаргу без задоволення.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
За приписами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За правилами статей 404, 407, 420 КПК апеляційний суд переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги і за наслідками її розгляду має право скасувати вирок суду першої інстанції повністю чи частково та ухвалити новий, у якому зобов`язаний навести належні й достатні мотиви та підстави прийнятого рішення з урахуванням ст. 409 КПК.
Вирішуючи питання про зміну або скасування вироку суду першої інстанції, апеляційний суд має враховувати положення статей 408, 420 КПК.
Статтею 420 КПК визначено, що суд апеляційної інстанції ухвалює свій вирок у разі  неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. При цьому вирок апеляційного суду повинен відповідати загальним вимогам до вироків і містити короткий зміст вимог апеляційної скарги, мотиви ухваленого рішення та рішення по суті вимог апеляційної скарги. Крім того, рішення має містити відповідну власну оцінку і переоцінку доказів, якщо суд апеляційної інстанції дійде висновку, що місцевий суд помилково врахував той чи інший доказ як такий, що підтверджує або спростовує винуватість особи. У такому разі дотримання принципу безпосередності дослідження доказів апеляційним судом є обов`язковим.
Переглядаючи вирок місцевого суду, апеляційний суд дотримався вищевказаних положень кримінального процесуального закону.         
Питання про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не порушуються.
Доводи, викладені в касаційній скарзі, які стосуються неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, а також наявності підстав для звільнення ОСОБА_7 від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК, колегія суддів уважає непереконливими з огляду на таке.
Як передбачено вимогами статей 50, 65 КК, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Відповідно до принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Загальні засади призначення покарання, визначені у ст. 65 КК, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. 
Процес призначення покарання, а саме врахування всіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких повинен значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині. При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Своєю чергою, наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.
Цих вимог суд апеляційний суд дотримався.
Під час призначення покарання апеляційний суд зважив на фактичні обставини справи, особу обвинуваченого, який позитивно характеризується за місцем проживання, має похилий вік, взяв до уваги обставину, що пом`якшує покарання, а саме відшкодування завданого збитку та усунення заподіяної шкоди, у зв`язку з чим дійшов висновку про необхідність призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК, тобто нижче від найнижчої межі санкції ч. 2 ст. 121 КК, яке слід відбувати реально. 
Водночас у ході перевірки доводів, викладених в апеляційній скарзі прокурора щодо безпідставності застосування районним судом положень ст. 75 КК, апеляційний суд, звернув увагу, що суд першої інстанції не врахував наслідки, які настали від умисних дій обвинуваченого, а саме смерть людини, на думку колегії суддів апеляційного суду, не можуть бути відшкодовані ні добровільно ні примусово людині яка загинула.
У зв`язку з цим, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що застосування положень ст. 75 КК у цьому провадженні не відповідатиме меті кримінального покарання, а саме запобіганню вчинення нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим ОСОБА_7 так і іншими особами.
Колегія суддів, беручи до уваги дискреційність повноважень суду, а також відсутність даних які би вказували на «явно несправедливе покарання», уважає позицію апеляційного суду правильною.
Зокрема, Суд зважає на спосіб вчинення кримінального правопорушення, а саме спричинення 56 травмоконтактів потерпілому.
Колегія суддів звертає увагу, що наявність ряду хвороб у засудженого, які на думку захисника суттєво впливають на реальне відбування ним покарання в умовах відповідної установи, можуть бути підставою для звільнення від відбування покарання в порядку виконання вироку на підставі ст. 84 КК.
Аргументи щодо неврахування особи потерпілого у цьому кримінальному провадженні не впливають на призначене покарання, адже суд попередньої інстанції, взяв до уваги обставини події, дав їм правову оцінку, зважив на особу засудженого і дійшов висновку про можливість застосування положень ст. 69 КК.
Доводи, наведені в касаційній скарзі захисника щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі останнього внаслідок суворості були враховані апеляційним судом під час призначення покарання, на переконання Суду вони не є безумовними і достатніми для зміни чи скасування вироку суду апеляційної інстанції.
Так, Суд уважає, що покарання, призначене апеляційним судом, є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення засудженого, попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав сприймати таке покарання явно несправедливим через суворість за доводами, викладеними в касаційній скарзі, Суд не вбачає.
З урахуванням наведеного вище колегія суддів дійшла переконання, що вирок суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 370 КПК, є законним.
Беручи до уваги, що під час касаційного розгляду не встановлено неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а призначене покарання відповідає тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу захисника слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Полтавського апеляційного суду від 26 лютого 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу його захисника - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                            ОСОБА_3