ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8211/24 Справа № 206/2932/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Малихіна В. В. Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2024 року                                                                м. Дніпро
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - Максюти Ж.І.
суддів - Космачевської Т.В., Халаджи О.В.
за участю секретаря - Ніколиної А.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Самарський районний суд м. Дніпропетровська від 28 червня 2024 року по справі за скаргою боржника ОСОБА_1 , заінтересована особа: приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Щигарцев Ігор В`ячеславович та стягувач Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» про визнання незаконною та скасування постанови приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження, - 

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2024 року представник заявника ОСОБА_2 звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із вказаною скаргою, в якій просив: визнати незаконною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровській області Щигарцева Ігоря В`ячеславовича від 11.02.2022 року про відкриття виконавчого провадження ВП №68623289 на підставі заяви представника стягувача – АТ «Райффайзен Банк» - про примусове виконання виконавчого листа №206/4625/15-ц, виданого 12.05.2016.
Вимоги скарги обґрунтовані тим, що 21 травня 2024 року приватним виконавцем Щигарцевим І.В. було вручено адвокату заявника датовану 11.02.2022 роком його постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №68623289 на підставі заяви представника стягувача AT «Райффайзен Банк» про примусове виконання виконавчого листа № 206/4625/15-ц виданого 12.05.2016 Самарським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь AT «Райффайзен Банк» заборгованості за кредитним договором № 014/75053/3101/74 від 23 лютого 2006 року станом на 12.06.2015 року, яка складається з 33 358,01 долара США заборгованості за кредитом, 27 774,15 доларів США – заборгованість за відсотками, 33 500,00 доларів США – пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, загалом у розмірі 94 632,16 долара США, що в еквіваленті за курсом НБУ 23,8846 гривні за 1 долар США на день ухвалення рішення дорівнює 2260251 гривням 29 копійкам та стягнуто судові витрати на користь ПАТ КБ «Райффайзен Банк Аваль». Також повідомив, що постанова приватного виконавця, яка до 21.05.2024 року не вручалась ОСОБА_1 та не було відомо про її існування, тому вважає постанову незаконною та просить скасувати.
Ухвалою Самарський районний суд м. Дніпропетровська від 28 червня 2024 року в задоволенні скарги боржника ОСОБА_1 , заінтересована особа: приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Щигарцев Ігор В`ячеславович та стягувач Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» про визнання незаконною та скасування постанови приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження — відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилається на те, що ухвала суду постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить її скасувати та постановити нове судове рішення, яким його скаргу задовольнити.
В обґрунтування скарги зазначає те, що суд не звернув уваги, на заміну сторони виконавчого провадження, а саме первісного стягувача в особі ПАТ “Райффайзен Банк Аваль” на АТ “Райффайзен Банк”, яка мала бути здійснена у визначеному законом порядку.
Також, вважає що висновки суду стосовно того, що стягувач не пропустив визначений законом строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання є безпідставними, оскільки у виконавчому листі державним виконавцем зазначено, що він двічі повертався, а саме 16.03.2018 року, 20.12.2019 року, первісному стягувачу ПАТ “Райффайзен Банк Аваль” та один раз, а саме 11.02.2022 року вже його правонаступником АТ “Райффайзен Банк” на підставі ст. 37 Закону України “Про виконавче провадження”.
Тобто, первісний стягувач після повторного повернення йому 20.12.2019 року виконавчого листа, з новим зверненням про відкриття виконавчого провадження не звертався, а тому на підставі ст. 22 Закону України “Про виконавче провадження” строк пред`явлення вказаного виконавчого листа до виконання закінчився 20.12.2020 року.
Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.
За правилами ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
Відповідно до ст.449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.
Згідно частин 2,3 ст.451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.
Якщо оскаржуване рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.
Отже за змістом вказаних норм закону, обов`язковою умовою для задоволення скарги сторони виконавчого провадження є встановлення факту порушення прав заявника.
Приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Щигарцевим Ігорем В`ячеславовичем відкрито виконавче провадження № 68623289 з виконання виконавчого листа № 206/4625/15-ц, виданого 12.05.2016 суддею Самарського районного суду м. Дніпропетровська Сухоруковим А.О., про стягнення з боржника, яким є ОСОБА_1 на користь користь ПАТ КБ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором № 014/75053/3101/74 від 23 лютого 2006 року. станом на 12.06.2015 року, яка склається з 33 358,01 долара США заборгованості за кредитом, 27 774,15 доларів США – заборгованість за відсотками, 33 500,00 доларів США – пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, загалом у розмірі 94 632,16 долара США, що в еквіваленті за курсом НБУ 23,8846 гривні за 1 долар США на день ухвалення рішення дорівнює 2260251 гривням 29 копійкам та судові витрати у розмірі 3 654,00 грн. (а.с. 4).
Відповідно до постанови про стягнення з боржника основної винагороди стягнуто з боржника ОСОБА_1 основну винагороду приватного виконавця в сумі 9 463,21 долари США та 365,40 грн. (а.с.4).
Відповідно до листа від 14.02.2022 року №0129/1842 приватний виконавець Щигарцев І.В., направляв для виконання та до відома постанову від 14.02.2022 року, винесену в примусовому виконанні виконавчого листа №206/4625/15-ц від 12.05.2016 року, що видав суддя Самарського районного суду м. Дніпропетровська Сухоруков А.О.
Згідно із списком №2098 від 16.02.2022 року згрупованих поштових відправлень листів рекомендованих поданих відправником ОСОБА_3 , а саме пунктом 31 зазначено одержувачем ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , рекомендованим листом за номером №4900102048526, списком №2 від 16.02.2022 року форми 103, в якому одержувачем в пункті 31 зазначен ОСОБА_1 та копією фіскального чеку.
Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що доводи скарги у своїй сукупності свідчить про наявність підстав для відмови в її задоволенні.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Статтею першою Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб)) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з частиною четвертою ст. 19 цього Закону сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.
Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (ч.8 ст. 19 Закону).
Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Відповідно до положень частини 3 ст. 12, частини 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доводи апеляційної скарги стосовно того, що заміни сторони виконавчого провадження, а саме первісного стягувача в особі ПАТ “Райффайзен Банк Аваль” на АТ “Райффайзен Банк” не відбулося, хоча мала бути здійснена у визначеному законом порядку не беруться до уваги та спростовуються зібраними матеріалами справи.
Відповідно до статті 108 ЦК України перетворенням юридичної особи є зміна її організаційно-правової форми. У разі перетворення до нової юридичної особи переходять усе майно, усі права та обов?язки попередньої юридичної особи.
У абзаці 3 частини другої статті 5 Закону України «Про акціонерні товариства» зазначено, що зміна типу товариства з приватного на публічне або з публічного на приватне не є його перетворенням.
Як передбачено частинами першою, п?ятою статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. У разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов?язковими тією мірою, якою вони були б обов?язковими для сторони, яку правонаступник замінив.
Відповідно до правової позиції викладеної в ухвалі Верховного Суду від 02.12.2022 року у справі № 695/2710/15-ц, у разі якщо сторона виконавчого провадження змінила найменування (для юридичної особи) або прізвище, ім`я чи по батькові (для фізичної особи), виконавець, за наявності підтверджувальних документів, змінює своєю постановою назву сторони виконавчого провадження.
Доводи апеляційної скарги стосовно того, що стягувач пропустив визначений законом строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання, є безпідставними та спростовуються, оскільки на час повернення виконавчого документа стягувачу діяла статті 12 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено, що виконавчі документи можуть бути пред?явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред?явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
Крім того, розділом XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» передбачено- визнати такими, що втратили чинність з дня набрання чинності цим Законом Закон України "Про виконавче провадження" (Відомості Верховної Ради України, 1999 р., №? 24, ст. 207 із наступними змінами), крім статті 4, яка втрачає чинність через три місяці з дня набрання чинності цим Законом; виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом; рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження; виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.
Тобто, строк пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання після його повернення стягувачу 20 грудня 2019 року, сплинув би 21 грудня 2022 року відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України.
Згідно з нормами ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У ч. 1 с. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Отже, доводи апеляційної скарги колегією суддів апеляційного суду оцінюються критично, оскільки є безпідставними та необґрунтованими, і не містять жодних доказів та посилань щодо порушення норм процесуального права судом першої інстанції під час розгляду заяви, неправильного застосування норм матеріального права, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування законної ухвали суду першої інстанції, якою відмовлено в скасуванні постанови приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Колегія суддів апеляційного суду враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та не підлягає скасуванню, оскільки постановлена з дотриманням норм процесуального законодавства, а тому ухвалу суду першої інстанції слід залишити - без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Самарський районний суд м. Дніпропетровська від 28 червня 2024 року— залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді