ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2024 року 
м. Черкаси   

Справа № 694/170/24		
Провадження № 22-ц/821/1022/24		
Категорія: 301030300 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В. 
суддів: Новікова О.М., Василенко Л.І.
за участю секретаря: Ярошенка Б.М.

учасники справи: 
позивач:  ОСОБА_1 , 
відповідач:  ОСОБА_2 , 
представник відповідача: адвокат Демиденко Анатолій Іванович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси апеляційну скаргу представника  ОСОБА_2 - адвоката Демиденка Анатолія Івановича на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 09 квітня 2024 року(ухваленого під головуванням судді Сакун Д.І. в приміщенні Звенигородського районного суду Черкаської області, повний текст рішення суду складено 09 квітня 2024 року) у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

23 січня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 28 травня 2002 року вона з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 10 січня 2020 року.
Від цього шлюбу сторони мають двох спільних дітей – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позивачка вказує, що 24 грудня 2006 року, перебуваючи в шлюбі, сторони придбали будинок з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі - продажу жилого будинку від 24.10.2006, та земельну ділянку з кадастровим номером 7121287200:01:002:0017, на якій розміщений придбаний будинок, на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки 24.10.2006. 
Площа придбаного будинку становила 48,2 кв. м, розмір жилої площі становила 32,2 кв. м., житловий будинок розташований на земельній ділянці розміром 2968 кв.м. 
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №361757291 станом на 13 січня 2024 року власником будинку та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 є відповідач ОСОБА_5 .
Відповідно до рішення п?ятої сесії сьомого скликання Стецівської сільської ради № 5-2/7 від 29.01.2016 року вулиця Леніна була перейменована на вулицю Соборна. 
Згідно з технічним паспортом на час придбання були придбані: літ. «А» житловий будинок загальною площею 48,2 кв.м., літ. «а» прибудова, літ. «Б» гараж, літ. «В» літня кухня, літ. «В-1» сарай, літ. «б-1» прибудова-сарай, літ. «б-2» прибудова, літ. «П» вхід в погріб, літ. «П-1» погріб, огорожа (1), ворота (2). 
Позивачка вказує, що у період з 2010 року по 2012 рік сторонами у справі за спільні кошти, без відповідного дозволу на виконання будівельних робіт та без прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об?єкта, було здійснено реконструкцію будинку, в результаті чого було збільшено загальний розмір придбаного будинку (літера А1) до 76,18 кв. м. за рахунок добудови веранди в 2010 році; проведено реконструкцію літньої кухні (літера А2) зі збільшенням площі до 60,09 кв. м., добудована вбиральня, гараж - 24 кв.м. та сарай - 36,00 кв.м. 
Житловий будинок, розташований на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , господарські споруди і будівлі були реконструйовані, добудовані, будівництво в 2012 році закінчено й він фактично постійно експлуатується за функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача, підтвердженням є технічний паспорт, складений суб?єктом господарювання - ФОП ОСОБА_6 15.11.2015 року, де наявні реконструйовані та самочинно збудовані будівлі, переобладнані приміщення. 
Будівлі мають 100 % готовності, використовуються на протязі всього часу з 2010 року по даний час, але відповідач, почавши процедуру введення в експлуатацію реконструйованого будинку з господарськими спорудами та будівлями, не завершив її, та на даний час повністю відмовився від введення в експлуатацію, не подає Декларацію про готовність до експлуатації об?єкта, тому через її відсутність, житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями розглядаються як незавершене будівництво.
Вказує, що узаконити усі реконструкції та перебудови може лише власник або співвласник, відповідач відмовляється в добровільному порядку зареєструвати самочинне будівництво відповідно до фактичного стану будівель на земельній ділянці та подати Декларацію про готовність до експлуатації індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення на ім?я органу державного архітектурно-будівельного контролю. 
За адресою даного будинку зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . 
Після розлучення, з початку 2020 року відповідач за даною адресою не проживає.
Позивачка вказує, що земельна ділянка і будинок були оформлені на відповідача, проте були придбані та проведена їх реконструкція під час шлюбу за спільні кошти подружжя.
Після розлучення, зазначає ОСОБА_1 , відповідач вчиняє перешкоди в користуванні будинком, скориставшись моментом, що позивач повезла за кордон сина, змінив замки, вивіз та продав будівельні матеріали, вирізав батареї та котел, зняв кондиціонер, вивіз холодильник при тому, що він останні 4 роки в будинку не проживав та не дбав про нього. 
У добровільному порядку відповідач відмовляється врегулювати спір, неможливість використовувати та розпоряджатися спільним майном подружжя порушує майнові права позивачки.
На підставі вищевикладеного, позивачка просить постановити судове рішення, яким визнати об?єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок, незавершений будівництвом з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою по АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,2968 га з кадастровим номером №7121287200:01:002:0017, на якій розміщений будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . 
Визнати право власності за ОСОБА_1 на (одну другу) частину житлового будинку, незавершеного будівництвом з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою по АДРЕСА_1 та (одну другу) частину земельної ділянки загальною площею 0,2968 га з кадастровим номером №7121287200:01:002:0017, на якій розміщений будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з відповідача понесені судові витрати по оплаті судового збору та правничої допомоги відповідно до наданих документів. 
26 березня 2024 року позивач ОСОБА_1 подала до суду заяву про зміну (уточнення) позовних вимог, в якій просила суд визнати об?єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,2968 га з кадастровим номером № 7121287200:01:002:0017, на якій розміщений будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . 
Визнати за  ОСОБА_1  право власності на частину об?єкту незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку (літера А), прибудова «а» загальною площею 76,18 кв.м, житловою площею 30,85 кв.м., літня кухня (літера В) площею 60,09 кв.м., вбиральня, гараж (літера Б), сарай (літера В1), сарай прибудова «б» 1, прибудова «б»2; льох-вхід «П», льох «п»1, огорожа, ворота та частину земельної ділянки загальною площею 0,2968 га з кадастровим номером № 7121287200:01:002:0017, на якій розміщений будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , а також стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 09 квітня 2024 року позов задоволено.
Визнано б?єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,2968 га з кадастровим номером № 7121287200:01:002:0017, на якій розміщений будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнано за  ОСОБА_1  право власності на частину об?єкту незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з житлового будинку (літера А), прибудова «а» загальною площею 76,18 кв.м, житловою площею 30,85 кв.м., літня кухня (літера В) площею 60,09 кв.м., вбиральня, гараж (літера Б), сарай (літера В1), сарай прибудова «б» 1, прибудова «б»2; льох-вхід «П», льох «п»1, огорожа, ворота та частину земельної ділянки загальною площею 0,2968 га з кадастровим номером № 7121287200:01:002:0017, на якій розміщений будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнуто з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору у розмірі 1 954,29 грн. та витрати, понесені на правничу допомогу у розмірі 9 000 грн.
Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивоване тим, що встановлені судом факти, насамперед, проживання сторін по справі у зареєстрованому шлюбі та ведення спільного сімейного бюджету в період купівлі об`єкту нерухомості – спірного будинку, а також мету придбання спірного майна; незважаючи на оформлення правовстановлюючих документів на ім`я відповідача, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу в рівних частках між сторонами, тобто по частині кожному. 
Також суд дійшов висновку, що спірна земельна ділянка, на якій знаходиться будинок, який є спільною власністю подружжя також підлягає поділу, тобто право власності на земельну ділянку відповідає розміру частки у праві власності на будинок відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, тобто кожній із сторін надежить частина земельної ділянки.
Стягуючи витрати на правничу допомогу з відповідача на користь позивача у розмірі 9 000 грн, суд першої інстанції виходив із того, що заперечень від відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу не надходило та відрахував з наданого розрахунку 1 000 грн, які були включені, як підготовка заяви про забезпечення позову, яка не була задоволена судом. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 10 травня 2024 року, представник ОСОБА_2  -  адвокат Демиденко А.І., вважаючи оскаржуване рішення таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, постановленим при невідповідності висновків, викладеним у рішенні суду, обставинам справи, просив скасувати рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 09 квітня 2024 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що після ознайомлення з оскаржуваним рішенням стало відомо, що 26.03.2024 позивачем було подано заяву про зміну (уточнення) позовних вимог та відповідь на відзив. Адвокат заявляє, що даних документів сторона відповідача не отримувала та була позбавлена можливості подати на уточнену позовну заяву новий відзив, що є грубим порушенням норм процесуального права.
Вказує, що розглядаючи справу за наявними матеріалами, суд мав дослідити технічний паспорт на спірний житловий будинок, що був виготовлений 15.11.2015 ФОП ОСОБА_6 , зокрема, з`ясувати питання про його чинність та те, чи мала право позивачка посилатись на його дані при обгрунтуванні своїх позовних вимог.
Звертає увагу на те, що в оскаржуваному рішенні відсутнє будь-яке обгрунтування того, що спільне майно колишнього подружжя в результаті самочинного будівництва набуло ознак незавершеного будівництва. 
На думку скаржника, причиною цього стало те, що позивачка, на якій лежить тягар доказування цього факту, не надала суду належних та достовірних доказів з цього приводу. Не було заявлено клопотання про проведення будівельно-технічної експертизи реконструйованого об`єкта, висновки якої могли б внести ясність в це питання. 
Чинність технічного паспорта від 15.11.2015 ,на думку скаржника, є сумнівною та він не зареєстрований у відповідних органах в установленому законом порядку.
Вказує, що задовольняючи позовні вимоги, суд вдався до суб`єктивного пересмикування даних старого ( до реконструкції) та нового ( після реконструкції) технічного паспорта на спірний будинок.
Зазначив, що літня кухня в результаті самочинного будівництва стала окремим житловим будинком А-2, загальна площа якого складає 60.09 кв.м, а житлова площа 32.10 кв.м., проте в резолютивній частині суду ця площа взагалі не вказана.

Відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов на адресу Черкаського апеляційного суду 07 червня 2024 року, ОСОБА_1 , вважаючи рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 09 квітня 2024 року обгрунтованим та законним, а доводи апеляційної скарги безпідставними, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду – без змін.

Фактичні обставини справи

Як вбачається з наявних матеріалів справи, з 28.05.2002 сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано заочним рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 10.01.2020 ( а.с. 43).
Сторони згідно свідоцтва про народження, серія НОМЕР_1 від 18.01.2008, виданого Стецівською сільською радою Звенигородського району Черкаської області, мають сина  ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що в Книзі реєстрації народжень 18.01.2008  зроблено відповідний актовий запис за № 8. Батьками дитини записані: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 10).
Згідно витягу з реєстру Ватутінської територіальної громади № 2023/000303059 від 12.01.2023, вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою:  АДРЕСА_1  (а.с. 11).
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до довідки про внесення відомостей до єдиного державного демографічного реєстру, має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1  (а.с. 13).
Відповідно до довідки № 284/21-05 від 10.07.2023, виданої старостою Стецівського старостинського округу, вбачається, що за адресою:  АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 зареєстровані та проживають: ОСОБА_1 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4  (а.с. 14).
Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 24.10.2006, який посвідчений приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Федоровою Т.О., ОСОБА_2 придбав жилий будинок за АДРЕСА_1  (а.с.15).
Відповідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21.11.2006, номер витягу: 12582237, ОСОБА_2 зареєстрував право власності на будинок, реєстраційний номер 11591099, номер запису: 9, форма власності: приватна, частка 1/1(а.с.17).
Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24.10.2006, який посвідчений приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Федоровою Т.О., ОСОБА_2 придбав земельну ділянку площею 2968 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1  (а.с.18).
Відповідно до довідки № 283/21-05 від 10.07.2023, виданої старостою Стецівського старостинського округу, відомо, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними спорудами за адресою:  АДРЕСА_1 . Будинок розташований на земельній ділянці розміром 0.2968 га, кадастровий номер № 7121287200:01:002:0017, що перебуває у приватній власності (а.с.20).
Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок садибного типу, власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 є  ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 24.10.2006 (а.с.21-24).
Відповідно до технічного паспорту, складеного ФОП ОСОБА_6 15.11.2015, де замовником є  ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , наявні схеми реконструйованих та самовільно збудованих будівель (а.с.25-30).
Відповідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.02.2017, номер витягу: 95233787, ОСОБА_2 зареєстрував право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 1331105571212, номер запису про право власності: 21948977, форма власності: приватна (а.с.31).
Відповідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.08.2017 року, номер витягу: 95000111, ОСОБА_2 зареєстрував право власності на земельну ділянку площею 0.2968 га кадастровий номер №7121287200:01:002:0017 за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 820796071212, форма власності: приватна (а.с.32).
Відповідно до витягу № НВ-7100041072024 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, кадастровий номер земельної ділянки № 7121287200:01:002:0017 за нормативною грошовою оцінкою земельної ділянки становить  75 058,73 грн (а.с.44).
Відповідно до висновку суб`єкта оціночної діяльності про вартість житлового будинку, загальна оціночна вартість житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 12.01.2024 складає 315 800,00 грн. без урахування ПДВ. Оцінювач ОСОБА_7 (а.с.45).

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає, виходячи із наступного.
Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати в судовому порядку поширення правового режиму спільного сумісного майна на певних об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі № 686/23104/17 (провадження №61-46638св18) та підтверджена у постановах   від 22 травня 2024 року у справі № 369/14186/17 (провадження № 61-10496св23), від 29 травня 2024 року у справі № 756/11904/19 (провадження № 61-8235св22).
       Статтею 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
За змістом статті 70 СК України, статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого із подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Як встановлено судом та не заперечується сторонами, під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі ними було придбано будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку, на якій розташований будинок по АДРЕСА_1 , які були оформлені на відповідача. 
Звертаючись із позовом про поділ майна подружжя, позивачем вказано, що в будинку були проведені ремонтні роботи та здійснено добудови до будинку, добудову до літньої кухні, без дозвільних документів та станом на час звернення позивачки до суду із цим позовом спірний будинок не прийнятий в експлуатацію, тобто є об`єктом незавершеного будівництва.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із того, що спірний будинок та земельна ділянка, на якій знаходиться будинок з господарськими будівлями є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу в рівних частках між сторонами, тобто по частині кожному. 
Задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції вважав, що незавершений будівництвом житловий будинок є об`єктом права власності, та за позивачкою можливо визнати право власності на 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку та, відповідно, на 1/2 частину земельної ділянки.
Проте, колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції про наявність підстав в частині визнання за позивачем права власності на  1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва - житлового будинку по АДРЕСА_1 , по наступних підставах.  
Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.
Визнання ж права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.
Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 200/22329/14-ц.
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.02.2017, номер витягу: 95233787, ОСОБА_2 зареєстрував право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 1331105571212, номер запису про право власності: 21948977, форма власності: приватна.
Із наданих позивачем доказів, а саме технічного плану будинку вбачається, що сторонами було придбано будинок з господарським будівлями, площа спірного будинку становила 48,2 кв. м, розмір жилої площі становила 32,2 кв. м; в подальшому, були проведені роботи по реконструкції будинку, в результаті чого було збільшено загальний розмір придбаного будинку (літера А1) до 76,18 кв. м. за рахунок добудови веранди та проведено реконструкцію літньої кухні (літера А2) зі збільшенням площі до 60,09 кв. м., добудована вбиральня, гараж - 24 кв.м. та сарай - 36,00 кв.м., проте, право власності на вказаний новостворений об`єкт нерухомості не було зареєстроване в установленому законом порядку.
Не є об`єктом права власності новостворений об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу (повідомлення про початок виконання будівельних робіт), розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, будівельного паспорта (схеми намірів забудови), оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Такий об`єкт не підлягає поділу.
       Крім того, у даній справі підлягають врахуванню висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 (провадження № 14-56цс22).
За приписами частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації - з моменту прийняття його до експлуатації, а в разі, коли право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації - з моменту державної реєстрації.
Згідно із частиною третьою статті 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації та з моменту державної реєстрації права власності на нього. До цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, отже є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю та може бути предметом поділу між подружжям.
Об`єкт незавершеного будівництва за визначенням вищенаведеної частини третьої статті 331 ЦК України за своєю правовою природою є сукупністю будівельних матеріалів, які є майном, що належить забудовнику (особі, яка на законних підставах здійснює відповідне будівництво).
Поняття ж самочинного будівництва, правові підстави та умови визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно визначені у статті 376 ЦК України, яка унормовує відносини, що виникають у тих випадках, коли вимоги закону та інших правових актів при створенні нової речі (самочинному будівництві) були порушені.
Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
За загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК України). Проте, в окремих випадках стаття 376 ЦК України передбачає можливість визнання судом права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.
Таким чином, поняття «об`єкт незавершеного будівництва» (частина третя статті 331 ЦК України) та «самочинно збудований об`єкт» (частина перша статті 376 ЦК України) мають різний правовий статус та відмінне законодавче регулювання.
Інструкція щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затверджена наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18 червня 2007 року № 55, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року за
№ 774/14041, визначає порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна, крім земельних ділянок, та застосовується суб`єктами господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна.
Згідно з пунктом 2.3 зазначеної Інструкції, не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.
Висновок про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу зробив і Верховний Суд України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13 та від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15, а також Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17, від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц, від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц, від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19, від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18, від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19, від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19, від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21.
Послідовна і судова практика Великої Палати Верховного Суду у висновку про те, що особа не набуває права власності на самочинне будівництво (див. постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16, від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 та від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19).
При цьому, в постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, про те, що оскільки спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, є підстави для визнання за позивачкою права на частину спірного об`єкта незавершеного будівництва.
Оскільки, з урахуванням вищенаведеної позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 та з огляду на наявність у матеріалах справи доказів, незаперечення відповідачем факту проведення реконструкції житлового будинку та здійснення самочинного будівництва будівель і споруд без дозвільних документів, приймаючи до уваги, що на час звернення ОСОБА_1 до суду із даним позовом, будинок не зданий в експлуатацію та не зареєстрований у встановленому законом порядку, колегія суддів вважає, що неможливо визнати його об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
На вказані обставини суд першої інстанції належної уваги не звернув і дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог, що є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову. 
Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
За загальним правилом у разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.
Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.
Разом з тим, у даній справі вимоги про визнання за сторонами спору права на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку та прибудинкових будівель або присудження відповідної грошової компенсації не заявлялись та судом не вирішувались, як і відсутні в матеріалах справи відомості про перелік таких матеріалів чи обладнання.
Враховуючи, що рішення суду в частині визнання права власності на 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва - житлового будинку по АДРЕСА_1 підлягає до скасування та прийняття в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову, тому вимога позивача про визнання за нею права власності на частину земельної ділянки, на якій розміщений спірний будинок, є похідною вимогою та, відповідно, також не підлягає до задоволення.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення
Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову, то відповідно, у задоволенні заяви позивача про покладення на відповідача витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити.
Згідно з п. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З урахуванням задоволення апеляційної скарги відповідача, понесені ним судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на позивача у порядку ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2  - адвоката Демиденка Анатолія Івановича - задовольнити. 
Рішення  Звенигородського районного суду Черкаської області від 09 квітня 2024 рокуу справі за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про поділ майна подружжя -  скасувати та ухвалити новесудове рішення, яким у задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 2 960,74 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча                                                                                  О.В. Карпенко

Судді                                                                                 О.М Новіков

                                                                                       Л.І. Василенко

/ повний текст постанови суду виготовлений 04 липня 2024 року/