ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                          
 
03 липня 2024 року
м. Київ
 
справа № 553/3035/22
провадження № 61-4502св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого- Луспеника Д. Д.,
суддів:  Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,
   
учасники справи:
позивач- ОСОБА_1 ,
відповідач- ОСОБА_2 ,
третя особа- Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мироненка Станіслава Станіславовича на рішення Зміївського районного суду Харківської області                   від 30 жовтня 2023 року, ухвалене у складі судді Філіп`євої В. В., та постанову Харківського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року, прийняту у складі колегії суддів: Тичкової О. Ю., Маміної О. В., Пилипчук Н. П.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 08 вересня 2007 року між нею та відповідачем зареєстрований шлюб, який розірвано рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 05 липня 2010 року у справі № 2-2208/10.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дочка ОСОБА_3 , яка після розірвання шлюбу залишилася проживати разом із нею.
Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 25 червня 2010 року       у справі № 2-2645/10 з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання дочки, після чого відповідач фактично самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини.
Вказувала на те, що 31 січня 2015 року вона вдруге уклала шлюб та змінила прізвище на « ОСОБА_1 ».
Зазначала, що відповідач не бере будь-якої участі у вихованні дочки, остання  знаходиться на повному її утриманні. Заборгованість відповідача за аліментами станом на 30 червня 2022 року становить 214 827,49 грн. Відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, жодного разу не телефонував дочці,                          не цікавився її шкільним життям, захопленнями, здоров`ям, а отже злісно ухиляється від виконання батьківських обов`язків, що є підставою для позбавлення його батьківських прав.
 
З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила суд позбавити батьківських прав ОСОБА_2 щодо дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 30 жовтня 2023 року, 
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
 
Постановою Харківського апеляційного суду від 29 лютого 2024 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишено без задоволення, рішення Зміївського районного суду Харківської області від 30 жовтня 2023 року залишено без змін.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позбавлення батьківських прав              є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків та, враховуючи бажання відповідача відновити відносини з дочкою, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову про позбавлення відповідача батьківських прав.
 
При цьому суд першої інстанції зазначив, що неможливість відповідача брати активну участь у житті дитини зумовлена об`єктивними причинами, оскільки  батьки дитини проживають у різних містах та між ними склалися неприязні стосунки, однак певні необхідні дії, що має вчинити батько, зокрема, надання дозволу на виїзд дитини за кордон, він виконував без жодних перешкод.
 
Крім того, відповідач перераховував грошові кошти на карткові рахунки позивача на потреби дитини.
 
Надаючи оцінку висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, суд першої інстанції зазначив, що висновок не містить жодних аргументів щодо винної поведінки батька, умов проживання його сім`ї, виключних обставин про нехтування батьківськими обов`язками, а також доводів про неможливість зміни винної поведінки відповідача (якщо така була) в кращу сторону. Також у висновку                            не наведено, яким чином позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відповідатиме найкращим інтересам дитини.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У березні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Мироненко С. С. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не взяли до уваги, що позбавлення батьківських прав, хоча і є крайнім заходом впливу, однак у цій справі така необхідність та пропорційність застосування, за обставин цієї справи,       є доведеною та обґрунтованою.
Правильно встановивши фактичні обставини справи, суди неправильно розтлумачили поняття винного ухилення від виконання батьківських обов`язків             і дійшли помилкового висновку, що бездіяльність відповідача, що полягає                                  у невиконанні ним батьківських обов`язків, свідчить про відсутність та недостатність підстав для позбавлення останнього батьківських прав відносно його дочки, яка проживає разом з матір`ю.
Також суди не звернули уваги на той факт, що при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення саме батька до дитини та його бажання спілкуватися і брати участь у вихованні дитини.
Суди не встановили обставин, які б свідчили про те, що відповідач бажає спілкуватися з дочкою та брати участь у її вихованні, натомість всі докази у справі підтверджують, що відповідач остаточно і свідомо самоусунуся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, яка залишилася проживати з матір`ю.
Суди не врахували, що відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків, дочку                не відвідує протягом 14 років, не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, на лікування, а також не сплачує аліменти у мінімальному розмірі, дитині                                не телефонує, не цікавиться її життям та здоров`ям.
Крім того, суди не надали оцінки бажанню самої дитини, яка за своїм віком вправі висловити власну думку щодо спілкування з біологічним батьком, та не дослідили відсутність хоча б мінімальних зв`язків дитини із відповідачем, оскільки вони були втрачені, впродовж більше чотирнадцяти років проживання відповідача окремо та відсутності його ініціативи у спілкуванні з дочкою.
З часу звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом, а саме з серпні 2022 року,  відповідач не змінив своєї поведінки, свого ставлення до дитини та жодним чином не почав виконувати своїх батьківських обов`язків щодо неповнолітньої дочки ОСОБА_3 .За час розгляду справи відповідач жодного разу не телефонував своїй дитині, не відвідував її; не вітав зі святами та днем народженням; враховуючи воєнний стан та напружену військову обстановку в Україні, не цікавився як себе почуває дитина, чи перебуває вона у безпечному місці, який її психологічний стан після виття сирен та вибухів у країні, не цікавився, як на теперішній час проходить навчання його дитини, у якому форматі воно відбувається (онлайн/офлайн) та чи потребує його дитина якихось додаткових занять для підготовки для майбутнього вступу до ВНЗ, не цікавився наявністю друзів та в якому оточенні проводить час його дитина.
Суди помилково вважали, що заперечення відповідача проти позову викликане бажанням батька змагатися за свої батьківські права з метою їх збереження для відновлення батьківських відносин із своєю дитиною.
Суди не врахували, що відповідач бажає зберегти батьківські права на свою дочку ОСОБА_3 , яка є третьою неповнолітньою дитиною відповідача, лише з метою збереження можливості перетинати державний кордон України та мати відстрочку від обов`язкової мобілізації.
ОСОБА_2 виїхав за межі України 28 лютого 2022 року, тобто на п`ятий день після  початку повномасштабного вторгнення рф на територію України. Цей виїзд став можливий тільки завдяки тому, що відповідач є батьком трьох неповнолітніх дітей.
При цьому перед виїздом за кордон ОСОБА_2 подумав тільки про себе та свою нову родину та навіть не поцікавився, де в цей час перебувала його дочка             ОСОБА_3 , чи існує пряма загроза її життю та здоров`ю, та навіть                                            не запропонував допомогти вивезти її разом з іншими своїми дітьми у безпечне місце.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 211/559/16-ц (провадження № 61-19765св19), від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18 (провадження № 61-10531св21), від 26 січня 2022 року у справі № 203/3505/19 (провадження № 61-14351св21), від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19 (провадження № 61-19984св21).
 
Відзив на касаційну скаргу від відповідача не надходив.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції. 
 
У квітні 2024 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2024 року справу призначено до розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
08 вересня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_6 ) зареєстровано шлюб, який розірваний рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 05 липня 2010 року у справі № 2-2208/10.
 
У шлюбі у сторін народилась дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 25 червня 2010 року           у справі № 2-2645/10 з ОСОБА_2 на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,            у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 червня          2010 року до повноліття дитини.
 
31 січня 2015 року позивачка уклала шлюб вдруге та змінила прізвище на « ОСОБА_1 ».
 
Згідно з довідкою ОСББ «Харківський маєток» від 01 липня 2022 року № 81          ОСОБА_1 зареєстрована й проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом з дочками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
 
Відповідно до довідки КЗ «Зміївський заклад дошкільної освіти (ясла-садок) № 3        від 23 червня 2022 року, дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,              з 01 вересня 2011 року до 31 серпня 2014 року відвідувала дошкільний навчальний заклад № 3, мати ОСОБА_1 постійно приводила і забирала дитину, відвідувала батьківські збори. Батько ОСОБА_2 у закладі освіти дочку не відвідував,                     у вихованні участі не брав.
 
Згідно з листом дитячої музичної школи № 5 ім. Римського-Корсакова від 14 липня 2022 року № 22, дитина ОСОБА_3 навчалася в музичній школі з 01 вересня     2014 року до 31 травня 2022 року. За період навчання плату за навчання вносила мати ОСОБА_1 , яка відвідувала школу і концертні заходи. Батько ОСОБА_2                      у музичній школі дочку не відвідував, не цікавився успіхами навчального процесу.
 
Відповідно до довідки Харківської гімназії № 12 Харківської міської ради                          від 06 лютого 2022 року № 01-66/69, учениця ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 2014 року і до цього часу навчається у цій гімназії. За час навчання батько ОСОБА_2 до адміністрації гімназії та класного керівника з питань навчання дочки не звертався, не брав участі у батьківських зборах. В умовах воєнного стану комунікація між батьками і закладом освіти відбувається онлайн та через телефонний зв`язок, які в документообігу гімназії не фіксуються.
 
Згідно з розрахунком заборгованості по виконавчому провадженню № НОМЕР_1, яке відкрито відповідно до виконавчого листа від 25 червня 2010 року № 2-2645, заборгованість ОСОБА_2 зі  сплати аліментів становить 214 827,49 грн.
 
Відповідно до уточненого розрахунку заборгованості, заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів станом на 28 лютого 2023 року становить 254 263, 54 грн.
 
Згідно з платіжними інструкціями, за період з 09 червня 2016 року до лютого                         2023 року ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 здійснював грошові перекази на карту ПриватБанка на загальну суму 85 450,00 грн.
 
Інформація щодо ОСОБА_2 у Єдиному реєстрі боржників відсутня.
 
Згідно з довідками про місце роботи від 24 січня 2023 року ОСОБА_2 з січня              до серпня 2015 року постійно працював на посаді директора ТОВ «ТЛК Європа»,            а з листопада 2016 року до грудня 2022 року - на посаді директора ТОВ «Олл Трак Партс» та мав постійний регулярний дохід, у зв`язку з чим представник відповідача   ОСОБА_9 подав заяву до відділу ДВС про здійснення перерахунку заборгованості зі сплати аліментів.
 
Відповідно до відповіді в.о. начальника Зміївського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України                   О. Нагорної від 27 лютого 2023 року, у зв`язку з наявністю заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_2 тимчасово обмежено у праві керування транспортними засобами, у праві полювання, у праві користування зброєю, у праві виїзду за межі України.
 
14 червня 2023 року в.о. начальника Зміївського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України                   О. Нагорна у листі № 12254 зазначила, що на рахунки Державної виконавчої служби надійшли грошові кошти в сумі 1 700,00 грн від ОСОБА_2 у рахунок погашення заборгованості за аліментами, однак на рахунок стягувача вони не перераховані           у зв`язку з відсутністю в матеріалах виконавчого провадження банківських реквізитів ОСОБА_1 .
 
Згідно з інформацією Державної прикордонної служби України № 4369                              від 02 березня 2023 року, ОСОБА_2 у період з 07 березня 2018 року до 02 березня 2023 року неодноразово виїжджав за межі України, востаннє виїхав 28 лютого                    2022 року (т. 2, а. с. 3-4)
 
21 лютого 2023 року представники Служби у справах дітей по Основ`янському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради провели обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 , та склали акт обстеження, згідно з яким умови проживання добрі, для виховання й розвитку дитини обладнано окрему кімнату, є піаніно, місце для навчання й дозвілля.
 
20 квітня 2023 року Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради (ІІІ особа) до суду направлено висновок № 156 щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо його неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
У вказаному висновку зазначено, що дитина після розірвання шлюбу між батьками постійно проживає разом з матір`ю, яка пояснила, що батько тривалий час ухиляється від обов`язків по вихованню та утриманню дитини, ніколи дочку                            не відвідує, наявна заборгованість зі сплати аліментів.
 
До висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради додано копію письмових пояснень неповнолітньої ОСОБА_3 , згідно з якими вона                       не заперечує проти позбавлення батьківських прав її батька, оскільки не пам`ятає, коли бачила його в останній раз.
 
Свідок ОСОБА_10 пояснила, що вона є матір`ю позивачки і тому їй добре відомі обставини виховання онуки ОСОБА_3 , яку виховує й утримує тільки мати ОСОБА_11 . До досягнення дитиною 8-річного віку її інколи забирала до себе додому баба з боку відповідача - ОСОБА_12 . Чи бачив при цьому дитину і чи спілкувався з нею сам батько, свідку невідомо. Останні 5-6 років відповідач взагалі не цікавився дитиною та їй не телефонував.
 
Свідок ОСОБА_13 пояснила, що працювала вихователем дошкільного закладу          у м. Зміїв, який відвідувала ОСОБА_3 , дитиною опікувалася лише мама, яка брала активну участь в житті садочку, завжди відвідувала батьківські збори. Батько дитини до дитячого садочку жодного разу не приходив.
 
Допитана в судовому засіданні за участі спеціаліста Служби у справах дітей Зміївської міської ради Харківської області Колісник О. С. неповнолітня               ОСОБА_3 пояснила суду, що не пам`ятає, коли бачила батька ОСОБА_15 в останній раз, на її номер він також жодного разу не телефонував.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                       є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Мироненка С. С.                           не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Статтею 400 ЦПК України встановлено межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Так, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені                 з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство                              і батьківство охороняються державою.
 
Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя             у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні      і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
 
Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
 
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
 
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
 
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням                      її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей)                       і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України»                     від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини                  (параграфи 57, 58).
 
ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини                  є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге,                         у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява                             № 2091/13).
 
Також ЄСПЛ наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя    з дитиною та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно до Конвенції про захист прав людини               і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11)
 
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору,         а вже тільки потім права батьків.
 
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19,        від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року               у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19,                  від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц та у постанові від 24 квітня         2019 року у справі № 300/908/17.
 
Судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків відсутні, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування.
 
Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав,                як і гострої соціальної необхідності у цьому.
 
При вирішенні спору в цій справі суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.
 
Верховний Суд враховує, що відповідач не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з нею сімейних відносин не відповідає інтересам дитини.
 
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено.
 
Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, який носить рекомендаційний характер, не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування щодо відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, а тому відповідно до частини шостої статті 19 СК України суди правильно з ним не погодились.
 
При цьому у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності, у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняв насильство щодо до неї.
 
Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
 
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, бажання відповідача брати участь у вихованні та спілкуванні з дочкою, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову про позбавлення відповідача батьківських прав.
 
Посилання у касаційній скарзі на неврахування судами висновків, викладених                у постановах Верховного Суду, є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки фактичні обставини у вказаних справах відрізняються від тих, що установлені судами у справі, яка переглядається в касаційному порядку,
 
Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах,          з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц).
 
Доводи касаційної скарги спрямовані на необхідність переоцінки доказів у справі та незгоду із обставинами, встановленими судом, підлягають відхиленню з огляду на межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначені статтею 400 ЦПК України.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі                       № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) вказала, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення                  у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти російської федерації», «Нєлюбін проти російської федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судових рішень, Верховний Суд не встановив.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мироненка Станіслава Станіславовича залишити без задоволення.
 
Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 30 жовтня 2023 року та постанову Харківського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року залишити                    без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,    є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     Д. Д. Луспеник

 
Судді:                                                                                               І. Ю. Гулейков

 
Б. І. Гулько

 
Г. В. Коломієць

 
Р. А. Лідовець