ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2024 року
м. Хмельницький

Справа № 686/5751/24
Провадження № 22-ц/4820/1223/24

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Янчук Т.О.,
       секретар        судового засідання        Чебан О.М.,
       з участю        позивача         ОСОБА_1 ,
               представника позивача         ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Другого відділу державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) про зняття арешту за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 4 квітня 2024 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Другого відділу державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) (далі – Відділ ДВС) про зняття арешту.
ОСОБА_1 зазначив, що на виконані у Відділі ДВС перебував виконавчий лист Новозаводського районного суду м. Чернігова №6-2773/11 від 29 серпня 2011 року про стягнення з нього на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі – АТ «Альфа-Банк») коштів в сумі 747 557 грн. 9 грудня 2011 року державний виконавець відкрив виконавче провадження №30472138 з накладенням арешту на все майно боржника, а 22 грудня 2011 року – наклав арешт на невизначене нерухоме майно боржника (реєстраційний номер обтяження 11997058). Постановою державного виконавця від 5 листопада 2013 року виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України від 21 квітня 1999 року №606-ХІV «Про виконавче провадження» (далі – Закон №606-ХІV). На теперішній час існування обтяження у виді арешту всього невизначеного майна позивача та заборони його відчуження є безпідставним. АТ «Альфа-Банк» не пред`явило повторно виконавчий документ до виконання, але Відділ ДВС відмовляється зняти арешт з майна.
За таких обставин ОСОБА_1 просив суд зняти арешт і заборону відчуження з усього належного йому невизначеного майна (нерухоме майно), який накладений постановою державного виконавця Відділу ДВС від 9 грудня 2011 року (реєстраційний номер обтяження у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11997058).

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 4 квітня 2024 року в позові відмовлено.
Суд керувався тим, що ОСОБА_1 є боржником за судовим рішенням, яке наразі залишається невиконаним, а тому підстави для зняття арешту з його майна відсутні.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що державний виконавець не вирішив питання про скасування арешту з належного ОСОБА_1 майна під час завершення виконавчого провадження, у зв`язку з чим останній позбавлений права на вільне володіння та розпорядження своїм майном. Оскільки виконавчий документ був повернутий стягувачу та не пред`явлений повторно до виконання, а відкриті чи незавершені виконавчі провадження щодо боржника відсутні, то підстави для подальшого обтяження майна відсутні. Суд першої інстанції не з`ясував усі обставини справи, не застосував правильно норми чинного законодавства та правові висновки Верховного Суду, не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позову.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відділ ДВС не подав відзив на апеляційну скаргу.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Статтею 263 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.
Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.
Суд першої інстанції не врахував норми статей 57, 60 Закону №606-ХІV, статей 59, 74 Закону України від 2 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі – Закон №1404-VIII) та не застосував приписи статей 19, 255, 447 ЦПК України.
У зв`язку з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

На виконані у Відділі ДВС перебував виконавчий лист Новозаводського районного суду м. Чернігова №6-2773/11 від 29 серпня 2011 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» 747 557 грн грошових коштів.
Постановою державного виконавця від 9 грудня 2011 року відкрито виконавче провадження №30472138 з накладенням арешту на майно боржника, а постановою державного виконавця від 22 грудня 2011 року накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону його відчуження. У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано обтяження майна ОСОБА_1 (реєстраційний номер обтяження 11997058).
5 листопада 2013 року державний виконавець повернув указаний виконавчий лист стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону №606-ХІV (у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними).
Відділ ДВС листом від 14 лютого 2024 року №15362 (а.с. 12-13) відмовив ОСОБА_1 у скасуванні арешту майна з огляду на те, що судове рішення залишається невиконаним.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
В силу статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Частиною першою статті 74 Закону №1404-VІІІ встановлено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 11 Закону №606-ХІV, який був чинним на час виникнення спірних відносин, державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.
Із положень статті 57 Закону №606-ХІV слідує, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.
Як передбачено пунктом 2 частини першої, частини п`ятої статті 47 Закону №606-ХІV, виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.
Відповідно до частини першої статті 60 Закону №606-ХІV особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Аналогічні приписи мітяться у статті 59 чинного Закону №1404-VIII.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Право на звернення до суду гарантується законом і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушується, не визнається або оспорюється, водночас порушене право має бути захищене у спосіб, який установлений законом.
У порядку цивільного судочинства розглядаються справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших відносин, якщо розгляд таких справ не здійснюється в порядку іншого судочинства. Фактичною передумовою судового розгляду справи є наявність спору про право (для справ позовного провадження). Спір повинен мати правовий характер, тобто стосуватися прав, обов`язків, свобод чи інтересів конкретної особи.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає право сторін виконавчого провадження звернутися до суду зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, а також обов`язок суду розглянути цю скаргу.
Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 1, 5 постанови від 3 червня 2016 року №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.
Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до ?...? Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК) розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.
У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до вимог статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено ?...? Закону про виконавче провадження.
Таким чином, якщо сторона виконавчого провадження оскаржує арешт майна, накладений державним виконавцем з метою виконання рішення суду, а це рішення залишається невиконаним і між сторонами відсутній спір про право власності (володіння, користування) на арештоване майно, то така заява не підлягає розгляду в порядку позовного провадження, а повинна розглядатися в порядку судового контролю за виконанням судових рішень.
У свою чергу, вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно та зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах.
Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд у постановах від 2 червня 2020 року (справа №201/10187/18), 22 липня 2020 року (справа №317/4584/16-ц) та 4 листопада 2020 року (справа №520/7100/19), яка згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.
Закриття провадження у справі – це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи. Однією з підстав для закриття провадження у справі є непідвідомчість справи суду цивільної юрисдикції, тобто неможливість розгляду справи в порядку цивільного судочинства. При цьому висловлювання «справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосується як позовних вимог, які не можуть розглядатися за правилами цивільного судочинства, так і тих вимог, які взагалі не можуть розглядатися судами (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №757/12726/18-ц).
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 листопада 2022 року у справі №757/58340/18, із посиланням на постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі №712/12136/18, зазначив, що позивач, який є боржником у виконавчому провадженні, не може пред`явити позов про зняття арешту з майна з огляду на те, що законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дії, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VІІ ЦПК України. Боржник як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`явити позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VІІ ЦПК України. Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду він має право закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України.
Схожий за змістом висновок також викладений у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі №2/0301/806/11.
Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 як боржник у виконавчому провадженні з виконання судового рішення оскаржує арешт свого майна, який накладений державним виконавцем з метою виконання цього рішення. Між учасниками справи не виникло цивільно-правового спору, який підлягав би вирішенню в порядку позовного провадження, а постало питання щодо правомірності рішення, дій та бездіяльності державного виконавця під час виконання судового рішення. При цьому Відділ ДВС не оспорює право власності (володіння) ОСОБА_1 на арештоване майно.
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що заява  ОСОБА_1 про зняття арешту повинна розглядатися в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, внаслідок чого провадження у справі слід закрити.
Суд першої інстанції не врахував указані обставини та розглянув справу в порядку позовного провадження помилково.

3.Висновки суду апеляційної інстанції

Справа, яка переглядається судом апеляційної інстанції, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а тому рішення суду першої інстанції слід скасувати, а провадження у справі – закрити відповідно до пункту 1 частини першої статті 255, частини першої статті 377 ЦПК України.
Згідно з частиною четвертою статті 367, частиною другою статті 377 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, оскільки під час розгляду справи встановлено недотримання судом першої інстанції правил юрисдикції.

Керуючись статтями 374, 377, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 4 квітня 2024 року скасувати, а провадження у справі закрити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 серпня 2024 року.

Судді:        О.І. Ярмолюк

       А.П. Корніюк

       Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції – Продан Б.Г.        
Доповідач – Ярмолюк О.І.                                                        Категорія 27