УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
03 вересня 2024 року                                                 
м. Київ
 
справа № 757/57706/23
провадження № 61-11294ск24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,
 
розглянув касаційну скаргуОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 19 грудня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 липня 2024 року у справі за заявою Товариства 
з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар» про забезпечення позову у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про визнання права іпотекодержателя на нежитлове приміщення,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар» (далі - ТОВ «ФК «Авістар») звернулося до суду з позовом до    ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , у якому просило визнати право іпотекодержателя 
на нежитлове приміщення (група нежитлових приміщень) номер 10-9, загальною площею 36 кв. м, що знаходиться за адресою: 
АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 .
 
Разом з позовом ТОВ «ФК «Авістар» подало клопотання про забезпечення позову, яке мотивувало тим, що 23 жовтня 2007 року Акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк» (далі - АКБ «Правекс-Банк»), правонаступником якого 
є ТОВ «ФК «Авістар», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, виконання якого забезпечено іпотекою ОСОБА_4 - нежитлові приміщення (літ. А), загальною площею 364,20 кв. м, що складає 4/100 частини домоволодіння 
(літ. А, літ. Б) площею 7 676 кв. м, в будинку АДРЕСА_1 . 
 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 28 листопада 2019 року 
у справі № 757/56976/18-ц задоволено позов ТОВ «ФК «Авістар» до ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_3 , та звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів, у рахунок погашення заборгованості в сумі 
3 096 637,51 грн.  
 
У процесі примусового виконання Печерського районного суду міста Києва 
від 28 листопада 2019 року у справі № 757/56976/18-ц ТОВ «ФК «Авістар» стало відомо, що на підставі ухвали Солом`янського районного суду міста Києва 
від 17 березня 2010 року у справі № 2-1730-1/10 затверджено мирову угоду 
між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , відповідно до якої визнано право власності на предмет іпотеки за ОСОБА_5 .
 
На підставі рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 липня 
2012 року у справі № 2-1586/12 у будинку АДРЕСА_1 об`єднано два об`єкти нерухомого майна в один, площею 590, 40 кв. м (приміщення площею 209,2 кв. м., яке належало ОСОБА_7 + приміщення площею 
381, 20 кв. м, яке належало ОСОБА_4 ).
 
Надалі спірне нерухоме майно неодноразова відчужувалося на користь третіх осіб, останнім власником якого стала ОСОБА_2 , яка поділила його на 10 окремих об`єктів нерухомого майна.
 
У вересні 2023 року ТОВ «ФК «Авістар» звернулося до Печерського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про визнання права іпотекодержателя (справа № 757/29150/23). Під час розгляду цієї справи ОСОБА_2 відчужила нерухомі об`єкти у будинку АДРЕСА_1 за заниженими цінами на користь третіх осіб, зокрема і на користь ОСОБА_1 (приміщення площею 36,0 кв. м). Провадження у вказаній справі було закрито, оскільки предмет спору відсутній.
 
ТОВ «ФК «Авістар» зазначало, що відчуження нерухомого майна відбулося виключно з метою уникнення виконання зобов`язання і на даний час немає перешкод у наступному відчуженні предмета іпотеки чи передання його в іпотеку іншим особам. Невжиття заходів забезпечення позову у випадку задоволення позовних вимог може призвести до утруднення виконання рішення суду 
та відновлення порушених прав ТОВ «ФК «Авістар».
ТОВ «ФК «Авістар» вказувало, що у разі невжиття заходів забезпечення позову його законні інтереси будуть порушені та буде виключена можливість 
їх відновити; метою забезпечення позову є створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Підставою для забезпечення 
позову є те, що зобов`язання за кредитним договором, укладеним 
між АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Авістар», 
та ОСОБА_3 , виконання якого забезпечено договором іпотеки, предметом якого є нежитлові приміщення (літ. А), загальною площею 364,20 кв. м, що складає 4/100 частини домоволодіння (літ. А, літ. Б) площею 7 676 кв. м, в будинку 
АДРЕСА_1 , що незаконно відчужений із укладенням мирової угоди, не виконано, і таке відчуження вчинено з метою ухилення 
від відповідальності за кредитним зобов`язанням. 
 
Посилаючись на викладене, ТОВ «ФК «Авістар» просило заборонити державним реєстраторам, реєстраційним службам, іншим особам вчиняти будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо нерухомого майна - нежитлового приміщення (група нежитлових приміщень) номер 10-9 загальною площею 36,0 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2788812780000; заборонити ОСОБА_1 розпоряджатись у будь-який спосіб нерухомим майном - нежитловим приміщенням (група нежитлових приміщень) номер 10-9, загальною площею 36,0 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2788812780000.
 
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 19 грудня 2023 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 02 липня 
2024 року, заяву ТОВ «ФК «Авістар» про забезпечення позову задоволено.
 
Заборонено державним реєстраторам, реєстраційним службам, іншим особам вчиняти будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо нерухомого майна - нежитлового приміщення (група нежитлових приміщень) номер 10-9, загальною площею 36,0 кв. м, за адресою: 
АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2788812780000, за винятком реєстраційних дій, які вчиняються на виконання судових рішень.
 
Заборонено ОСОБА_1 розпоряджатись у будь-якій спосіб нерухомим майном - нежитловим приміщенням (група нежитлових приміщень) номер 10-9, загальною площею 36,0 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2788812780000.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, оскільки існує ризик відчуження майна, 
яке є предметом позову, на користь третіх осіб.
 
07 серпня 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу
на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 19 грудня 2023 року 
та постанову Київського апеляційного суду від 02 липня 2024 року, у якій заявник, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Печерського районного суду міста Києва 
від 19 грудня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 липня 2024 року і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні заяви 
про забезпечення позову.
 
Касаційна скарга надійшла з пропуском строку на касаційне оскарження, передбаченого статтею 390 ЦПК України.
 
У касаційній скарзі заявлено клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень, яке мотивоване тим, що копію постанови Київського апеляційного суду від 02 липня 2024 року отримано заявником 17 липня 2024 року, що підтверджується доданими до касаційної скарги матеріалами. Касаційна скарга подана до Верховного Суду 07 серпня 2024 року..
 
Розглядаючи вказане клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, суд доходить висновку, що воно підлягає задоволенню, виходячи 
з такого.
 
Відповідно до частини першої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо 
в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) 
без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється 
з дня складення повного судового рішення.
 
За частиною другою статті 390 ЦПК України учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право 
на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
 
Перевіривши доводи клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження зазначених судових рішень та додані до касаційної скарги матеріали, 
суд вважає, що наявні підстави для поновлення цього строку, оскільки касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення заявнику такого судового рішення.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що:
 
- ОСОБА_1 є добросовісним набувачем нежитлового приміщення (група нежитлових приміщень) номер 10-9, загальною площею 36 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки придбав його у ОСОБА_2 15 вересня 2023 року;
 
-  він не був та не є стороною правовідносин, що виникли з договору про відкриття кредитної лінії від 23 жовтня 2007 року № 1-036/07Ф та договору іпотеки 
від 23 жовтня 2007 року № 1-036/07Ф, жодним чином не пов`язаний зі сторонами цих правочинів, а тому накладення арешту на майно порушує його право власності, більше того утруднення чи загроза невиконання можливого рішення суду безвідносне до спірних правовідносин;
 
- суди не врахували, що рішенням Печерського районного суду міста Києва 
від 28 листопада 2019 року  у справі № 757/56976/18-ц звернуто стягнення на чітко визначене майно - нежитлові приміщення (в літ. А), загальною площею 
364,20 кв. м, що складає 4/100 частини домоволодіння (літ. А, літ. Б) площею 
7 676 кв. м, на АДРЕСА_1 (далі - предмет іпотеки), а тому будь-які інші об`єкти нерухомого майна не були предметом іпотеки і відповідно 
на такі об`єкти відсутні правові підстави для застосування обмежень;
 
- діяльність позивача є сумнівною, оскільки у нього відсутня ліцензія на надання фінансових послуг.
 
Також заявника зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував статті 149, 150 ЦПК України без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 509/6214/21 та від 14 червня 2023 року у справі № 641/6173/21, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, 
а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ) ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 2 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Зі змісту касаційної скарги Верховний Суд встановив, що зазначена скарга 
є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та необґрунтованості оскаржуваних судових рішень, виходячи 
з наступного.
 
Суди встановили, що 23 жовтня 2007 року між АКБ «Правекс-Банк» 
та ОСОБА_3 укладено договір про відкриття кредитної лінії № 1-036/07Ф.
 
На виконання забезпечення зобов`язань позичальника за вказаним кредитним договором 23 жовтня 2007 року між АКБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_4 (майновий поручитель ОСОБА_3 ) укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_4 передала в іпотеку банку нерухоме майно: нежитлові приміщення (в літ. А) загальною площею 364,20 кв. м, що складає 4/100 частин від домоволодіння 
(літ. А, літ. Б) площею 7 676,00 кв. м, на АДРЕСА_1 , 
які належать  ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу частин нежитлових приміщень від 26 червня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбаль Н. О., зареєстрованого в реєстрі за № 3670.
 
Заочним рішенням Печерського районного суду у місті Києві від 28 листопада 
2019 року у справі № 757/56976/18-ц в рахунок погашення заборгованості в сумі 
3 096 637,51 грн на користь ТОВ «ФК «Авістар» як правонаступника 
ПАТ КБ «ПравексБанк» за договором про відкриття кредитної лінії від 23 жовтня 
2007 року № 1-036/07Ф звернуто стягнення на такі об`єкти нерухомого майна: нежитлові приміщення (в літ. А), загальною площею 364,20 кв. м, що складає 
4/100 частини домоволодіння (літ А, літ Б) площею 7 676,00 кв. м, а саме: приміщення номер два, площею 1,7 кв. м; приміщення номер три, площею 1,3 кв. м; приміщення номер дванадцять, площею 117,3 кв. м; приміщення номер п`ятнадцять, площею 22,4 кв. м, приміщення номер шістнадцять, площею 25,6 кв. м; приміщення номер сімнадцять, площею 16,7 кв. м; приміщення номер вісімнадцять, площею 16,7 кв. м; приміщення номер двадцять один, площею 47,4 кв. м; приміщення номер чотирнадцять, площею 66,1 кв. м; приміщення номер ІІ, площею 17,2 кв. м; приміщень номер III, площею 12,6 кв. м; приміщення номер IV, площею 1,3 кв. м; приміщення номер V, площею 7,9 кв. м на 
АДРЕСА_1 , та визначено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів.
 
У рішенні Печерського районного суду у місті Києві від 28 листопада 2019 року 
у справі № 757/56976/18-ц встановлено, що 26 травня 2017 року між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ТОВ «ФК «Авістар» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до пунктів 1.1. та 2.1. якого новий кредитор набув право вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення, зокрема, але не виключно, за договором про відкриття кредитної лінії від 23 жовтня 
2007 року № 1-036/07Ф.
 
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 17 березня 2010 року 
у справі № 2-1730-1/10 визнано мирову угоду від 11 березня 2010 року, укладену між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , такого змісту:
 
« ОСОБА_5 (позивач) з однієї сторони та ОСОБА_6 (відповідач-1), ОСОБА_7 (відповідач-2), ОСОБА_4 (відповідач-3) з іншої сторони, 
у подальшому разом іменовані - сторони, уклали цю мирову угоду на таких умовах:
 
1. Предметом мирової угоди є врегулювання спірних питань стосовно повернення суми позики у розмірі 4 545 000,00 грн, що є предметом розгляду Солом`янського районного суду міста Києва.
 
2. З метою врегулювання спірних питань стосовно повернення суми позики 
у розмірі 4 545 000,00 грн, що є предметом позову, відповідачі ОСОБА_7 
та ОСОБА_4 передають, а позивач ОСОБА_5 приймає у власність:
 
- нежитлові приміщення частини групи приміщень № НОМЕР_1 , загальною площею 
209,20 кв. м (згідно з договором купівлі-продажу площа приміщень - 227,60 кв. м, згідно з інвентаризаційною справою площа приміщень - 209,20 кв. м, кількість 
та нумерація приміщень змінилася, будинок прийнятий в експлуатацію, 
що підтверджується довідкою-характеристикою № 1383210, виданою 16 грудня 2009 року КА «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна», та актом державної приймальної комісії 
від 07 вересня 2007 року), а саме: приміщення № 1, площею 19,4 кв. м; приміщення № 5, площею 26,9 кв. м; приміщення № 96, площею 7,7 кв. м; приміщення № 7, площею 2,3 кв. м; приміщення № 8, площею 68,1 кв. м; приміщення № 9, площею 23,9 кв. м; приміщення № 10, площею 6,9 кв. м; приміщення № 11, площею 
20,9 кв. м; приміщення № 36, площею 17,0 кв. м; приміщення № IIІ, площею 
16,1 кв. м, що складають частку 3/100 від домоволодіння (літ. А та літ. Б) площею 
7 676,0 кв. м та розташовані на четвертому поверсі (в літ. А) будівлі на АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_7 на праві власності 
на підставі договору купівлі-продажу нежилих приміщень, посвідченого 20 лютого 2003 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоружик І. Г., зареєстрованого в реєстрі за № 689; акта прийому-передачі нежитлових будівель від 21 лютого 2003 року; право власності зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності 
на об`єкти нерухомого майна у реєстраційній книзі № д8п-4 за реєстровим 
№ 380-з від 28 березня 2003 року;
 
- нежитлові приміщення частини групи приміщень № 10 загальною площею 
381,2 кв. м (згідно з договором купівлі-продажу площа приміщень 364,2 кв. м, згідно з інвентаризаційною справою площа приміщень 381,2 кв. м, кількість 
та нумерація приміщень змінилася, будинок прийнятий в експлуатацію, 
що підтверджується довідкою-характеристикою № 1383239, виданою 16 грудня 2009 року КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна», та актом державної приймальної комісії від 07 вересня 2007 року), а саме: приміщення № 2, площею 28,4 кв. м; приміщення № 3, площею 2,9 кв. м; приміщення № 4, площею 2,7 кв. м; приміщення № 12, площею 58,6 кв. м; приміщення № 13, площею 36,0 кв. м; приміщення № 14, площею 13,4 кв. м; приміщення № 15, площею 18,8 кв. м; приміщення № 16, площею 11,7 кв. м; приміщення № 24, площею 16,3 кв. м; приміщення № 25, площею 6,4 кв. м; приміщення № 26, площею 19,5 кв. м; приміщення № 27, площею 19,0 кв. м; приміщення  № 28, площею 35,0 кв. м; приміщення № 29, площею 
8,9 кв. м; приміщення № 30, площею 3,1 кв. м; приміщення № 31, площею 17,1 кв. м; приміщення № 32, площею 17,3 кв. м; приміщення № 33, площею 13,5 кв. м; приміщення № 34, площею 12,1 кв. м; приміщення № 35, площею 14,5 кв. м; приміщення I, площею 14,3 кв. м; приміщення III, площею 12,7 кв. м, що складає 4/100 частин домоволодіння (літ. А та літ. Б) площею 7 676,0 кв. м та розташовані на четвертому поверсі (в літ. А) будівлі на АДРЕСА_1 , 
які належать ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу частин нежитлових приміщень від 26 червня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбаль Н. О., зареєстрованого в реєстрі за № 3670; право власності зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 
у реєстровій книзі № д 5з-194 за реєстровим № 380-з від 04 липня 2007 року.
У подальшому постановою Київського апеляційного суду від 18 березня 2021 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 09 серпня 2023 року, апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі, ОСОБА_8 задоволено, ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 17 березня 2010 року 
про визнання мирової угоди та закриття провадження у справі скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився Верховний Суд, керувався тим, що умовами мирової угоди порушено права та законні інтереси ОСОБА_8 , а саме право власності 
на передане майно, на яке поширюється режим спільної сумісної власності подружжя, справу розглянуто без залучення заявника як співвласника майна.
 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 04 липня 2012 року у справі № 2-1586/12 задоволено зустрічний позов ОСОБА_5 до ПАТ «Сведбанк», ОСОБА_9 , ТОВ «Ш.Р.Інтернешнл», ЗАТ «Навігатор», ЗАТ «ТАС Інвестбанк», 
ТОВ «Офіс Інвест», ТОВ «Фінансово-консультативний центр сприяння розвитку підприємництва», Релігійного Управління Церкви Ісуса Христа Святих останніх днів в Україні, ОСОБА_10 , АТ «Інтер-контакт», ТОВ «Промисловий холдінг», 
КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності 
на об`єкти нерухомого майна» про виділення частки із спільного майна 
та визнання права власності. Виділено в натурі як окремий об`єкт права власності частку, яка належить ОСОБА_5 , а саме: нежилі приміщення групи приміщень № 10, загальною площею 590,40 кв. м (приміщення № 1, площею 19,4 кв. м; 
№ 5, площею 26,9 кв. м; № 6, площею 7,7 кв. м; № 7, площею 2,3 кв. м; № 8, площею 68,1 кв. м; № 9, площею 23, 9 кв. м; № 10, площею 6,9 кв. м; № 11, площею 
20,9 кв. м; № 36, площею 17,0 кв. м; № ІІ, площею 16,1 кв. м; № 2, площею 28,4 кв. м; № 3, площею 2,9 кв. м; № 4, площею 2,7 кв. м; № 12, площею 58,6 кв. м; № 13, площею 36,0 кв. м; № 14, площею 13,4 кв. м; № 15, площею 18,8 кв. м; № 16, площею 11,7 кв. м; № 24, площею 16,3 кв. м; № 25, площею 6,4 кв. м; № 26, площею 19,5 кв. м; № 27, площею 19,0 кв. м; № 28, площею 35,0 кв. м; № 29, площею 
8,9 кв. м; № 30, площею 3,1 кв. м; № 31, площею 17,1 кв. м; № 32, площею 17,3 кв. м; № 33, площею 13,5 кв. м; № 34, площею 12,1 кв. м; № 35, площею 14,5 кв. м; 
І, площею 14,3 кв. м; ІІІ, площею 12,7 кв. м), що складає 7/100 частин домоволодіння (літ. А та літ. Б) площею 7676,0 кв. м та розташовані на четвертому поверсі (в літ. А) будівлі за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано 
за ОСОБА_5 право власності на нежилі приміщення (в літ. А) частини групи приміщень № 10 загальною площею 590,40 кв. м (приміщення № 1, площею 
19,4 кв. м; № 5, площею 26,9 кв. м; № 6, площею 7,7 кв. м; № 7, площею 2,3 кв. м;
 № 8, площею 68,1 кв. м; № 9, площею 23, 9 кв. м; № 10, площею 6,9 кв. м; № 11, площею 20,9 кв. м; № 36, площею 17,0 кв. м; № ІІ, площею 16,1 кв. м; № 2, площею 28,4 кв. м; № 3, площею 2,9 кв. м; № 4, площею 2,7 кв. м; № 12, площею 58,6 кв. м; № 13, площею 36,0 кв. м; № 14, площею 13,4 кв. м; № 15, площею 18,8 кв. м; 
№ 16, площею 11,7 кв. м; № 24, площею 16,3 кв. м; № 25, площею 6,4 кв. м; 
№ 26, площею 19,5 кв. м; № 27, площею 19,0 кв. м; № 28, площею 35,0 кв. м; 
№ 29, площею 8,9 кв. м; № 30, площею 3,1 кв. м; № 31, площею 17,1 кв. м; 
№ 32, площею 17,3 кв. м; № 33, площею 13,5 кв. м; № 34, площею 12,1 кв. м; 
№ 35, площею 14,5 кв. м; І, площею 14,3 кв. м; ІІІ, площею 12,7 кв. м), що складає 7/100 частини домоволодіння (літ. А та літ. Б) площею 7 676,0 кв. м та розташовані на четвертому поверсі (в літ. А) будівлі за адресою: 
АДРЕСА_1 , як на окремий об`єкт права власності. Зобов`язано КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» зареєструвати за ОСОБА_5 право власності, як на окремий об`єкт нерухомого майна, на нежилі приміщення (в літ. А) частини групи приміщень 
№ 10 загальною площею 590,40 кв. м, що складає 7/100 частини 
від домоволодіння (літ. А та літ. Б), площею 7676 кв. м, на 
АДРЕСА_1 .
 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25 серпня 2021 року скасовано рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 липня 
2012 року у справі № 2-1586/12 в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_5 про виділення в натурі нерухомого майна, визнання на нього права власності та ухвалено нове, яким у задоволенні зустрічного позову відмовлено.
 
Нежилі приміщення (групи приміщень № 10) (в літ. А), загальною площею 
587,80 кв. м, АДРЕСА_1 були відчужені на користь 
ОСОБА_11 на підставі договору дарування від 16 жовтня 2015 року.
 
У подальшому вказані нежилі приміщення неодноразово відчужувалися, останнім власником цілого об`єкту нерухомості була ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 14 червня 2023 року.
 
У серпні 2023 року ОСОБА_2 розділила нежилі приміщення (групи приміщень 
№ 10) (в літ. А) на АДРЕСА_1 , на 10 об`єктів нерухомості.
 
15 вересня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, відповідно до умов якого ОСОБА_1 придбав нежитлове приміщення (групи приміщень 10-9), загальною площею 
36,0 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною 
100 000,00 грн.
 
Обґрунтовуючи підстави для забезпечення позову, ТОВ «ФК «Авістар» зазначало, що предмет іпотеки за договором від 23 жовтня 2007 року незаконно вибув 
із власності іпотекодержателя, неодноразово відчужувався та був поділений 
на самостійні об`єкти нерухомого майна, а тому невжиття заходів забезпечення позову об`єктивно утруднить виконання можливого рішення суду.  
 
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий 
за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження 
№ 61-2417сво19).
 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно 
до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
 
Заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити, зокрема, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності (пункт 4 частини першої статті 151 ЦПК України).
 
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод 
та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя 
й задоволених вимог позивача.
 
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача 
від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
 
Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів
з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом 
до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суд повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
 
Співмірність передбачає врахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, 
які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права 
чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
 
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється 
для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі 
№ 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, 
на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення 
до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб 
чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має 
з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать 
про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе 
до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі 
№ 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду 
в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь 
у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення 
чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, 
на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, 
за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, 
при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними 
й допустимими доказами».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17 грудня 2018 року у справі № 914/970/18 зазначено, що «під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову 
не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог 
є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову».
 
Встановивши наявність підстав для забезпечення позову, суд першої інстанції, 
з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав для застосування заходів забезпечення позову.
 
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.
 
Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з висновком якого правильно погодився апеляційний суд, врахувавши суть спору, що виник між сторонами, реальну загрозу невиконання або утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову внаслідок дій відповідача, відповідність виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, правильно виснував 
про обґрунтованість заяви, оскільки між сторонами дійсно існує спір, який перебуває на розгляді у суді.
 
Доводи касаційної скарги цих висновків суду не спростовують і не дають підстави для скасування судових рішень, які постановлені з додержанням норм процесуального права.
 
Зважаючи на предмет позову, а також реальну можливість відповідача здійснити протягом розгляду справи дій щодо реалізації майна, яке йому належить,
з метою недопущення ускладнення подальшого виконання рішення суду в разі задоволення позову, існують беззаперечні підстави для вжиття заходів забезпечення позову, а саме заборони ОСОБА_1 розпоряджатись у будь-якій спосіб нерухомим майном - нежитловим приміщенням (група нежитлових приміщень) номер 10-9, загальною площею 36,0 кв. м, за адресою: 
АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2788812780000.
 
Правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 13 березня 
2024 року у справі № 509/6214/21 та від 14 червня 2023 року у справі 
№ 641/6173/21, на які посилається заявник, не суперечать висновкам суду апеляційної інстанції щодо підстав застосування заходів забезпечення позову 
у цій справі, застосування загальних засад співмірності вжитих заходів пред`явленому позову та ефективності таких заходів з метою запобігання порушень прав позивача, у разі задоволення позову.
 
Встановивши, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтував підстави застосування такого заходу забезпечення позову, 
як заборона державним реєстраторам, реєстраційним службам, іншим особам вчиняти будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо нерухомого майна - нежитлового приміщення (група нежитлових приміщень) номер 10-9, загальною площею 36,0 кв. м, за адресою: 
АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2788812780000, за винятком реєстраційних дій, які вчиняються на виконання судових рішень, та заборона ОСОБА_1 розпоряджатись у будь-який спосіб нерухомим майном - нежитловим приміщенням (група нежитлових приміщень) номер 10-9, загальною площею 36,0 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2788812780000, Верховний Суд погоджується з тим, що суд вжив заходи забезпечення позову із дотриманням норм процесуального закону.
 
Доводи касаційної скарги цих висновків суду не спростовують і не дають підстави для скасування судових рішень, які постановлені з додержанням норм процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам апеляційної скарги, яким судом апеляційної інстанції надана належна правова оцінка.
 
Верховний Суд як суд права не вправі самостійно здійснювати оцінку фактичних обставин, що стали підставою для забезпечення позову.
 
Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд 
не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція); якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, 
яка має бути досягнута.
 
Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).
 
Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).
 
На підставі викладеного Верховний Суд виснує, що правильне застосування 
судами попередніх інстанцій норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 19 грудня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 липня 2024 року 
є необґрунтованою. 
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Керуючись статтями 390, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень задовольнити.
 
Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Печерського районного суду міста Києва від 19 грудня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 02 липня 2024 року.
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 19 грудня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 липня 2024 року 
у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар» про забезпечення позову у справі за позовом Товариства 
з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про визнання права іпотекодержателя 
на нежитлове приміщення відмовити.
 
Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити особі, 
яка подавала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                            В. В. Сердюк

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська