КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Апеляційне провадження                                                             Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/7419/2024
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
  м. Київ                                                                                                  Справа № 752/14255/21
 
27 червня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів  Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Ратнікової В.М.
суддів                         - Кирилюк Г.М.
                                    - Рейнарт І.М.
при секретарі             -  Уляницькій М.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Паламарчука Олександра Сергійовича на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору недійсним, визнання недійсною та скасування заборгованості, стягнення безпідставно отриманих коштів, визнання зобов`язань припиненими, -
в с т а н о в и в:
 
У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору недійсним, визнання недійсною та скасування заборгованості, стягнення безпідставно отриманих коштів, визнання зобов`язань припиненими.
Позовні вимоги обгрунтовував тим, що 19 серпня 2015 року, відповідно до Оферти на укладання Угоди про обслуговування Кредитної картки та відкриття Відновлювальної кредитної лінії, підписаної позивачем, сторони домовились про укладання Угоди про обслуговування Кредитної картки та відкриття Відновлювальної кредитної лінії на умовах, зокрема, відкриття під цілі рахунку на ім`я позивача                           № НОМЕР_2 та випуску міжнародної платіжної картки МС Рlatinum, строком дії 2 роки. В п.3 даної Оферти позивач пропонував Банку надати Кредит, шляхом встановлення кредитної лінії з лімітом 75 000,00 грн.
Згідно Акцепту пропозиції на укладання Угоди про обслуговування Кредитної картки та відкриття Відновлювальної кредитної лінії від 19.08.2015 року, Банк прийняв (погодився) із офертою позивача, відкрив позивачу рахунок НОМЕР_2 у валюті гривня та надав позивачу кредит, умови якого вказано у Довідці про умови кредитування з використанням картки «Максимум», яка була підписана позивачем власноруч. Також позивачем була підписана Анкета-заява про акцепт Публічної пропозиції ПАТ «Альфа-Банк» на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб.
Згідно п. 2.2 цього Кредитного договору процентна ставка за користування коштами відновлювальної кредитної лінії становить 36% річних.
Згідно п. 2.3 цього Кредитного договору на позичальника покладався обов`язки вносити в кожний розрахунковий період (місяць) мінімальний платіж у розмірі 7% від суми загальної заборгованості за кредитом, та не може бути меншим за 50 грн.
Інших платежів і комісій умовами цього Кредитного договору передбачено не було та він не звертався до Банку з індивідуальним проханням про надання додаткових послуг, крім надання кредиту.
Позивач зазначав, що скористався зазначеними коштами лише в 2019 році, розраховуючись за придбані товари, та сумлінно сплатив кошти, виконуючи умови цього Кредитного договору. В той же час, ПАТ «Альфа- Банк» безпідставно стягував непередбачену кредитним договором комісію за надання кредиту, плату за користування послугою М-Ваnking, страховку по кредитній картці, плату за активацію карткового рахунку, плату за підключення до програми «Консьєрж-сервіс», комісію за готівкове поповнення осн. СКС, тощо.
12 грудня 2019 року він звернувся до банку для повного погашення заборгованості по рахунку та вніс на рахунок необхідну суму для її погашення, яку йому повідомив працівник банку, після чого вважав, що умови договору фактично виконані в повному обсязі.
Згодом на його мобільний телефон почали надходити СМС повідомлення та телефоні дзвінки з Банку, з вимогою сплати заборгованості.
В березні 2021 року він звернувся до ПАТ «Альфа-Банк» із заявами про надання обґрунтованої інформації про виникнення заборгованості по рахунку та списання з його карткового рахунку з 19 грудня 2019 року по 19 травня 2021 року за послуги, які він не замовляв і які не відображені у Кредитному договорі, але ПАТ «Альфа-Банк», не надавши змістовної відповіді на звернення, проігнорував його законні вимоги і продовжував, всупереч умов кредитного договору, протизаконно вилучати з карткового рахунку позивача кошти.
Посилаючись на те, що дії Банку є неправомірними, такими, що не узгоджуються з положеннями ст.ст. 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач ОСОБА_1 просив суд:
 визнати недійсною та скасувати заборгованість   ОСОБА_2 перед Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» за Договором №630292807 по платіжній картці МС Рlatinum, за якою обліковується рахунок № НОМЕР_1 (рахунок клієнта № НОМЕР_2 ), станом на 24 травня 2021 року в сумі 7381,50 грн.;
 визнати умови Договору №630292807 від 19.08.2015 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа- Банк», щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію в розмірі 334,69 грн., плату за підключення до програми «Консьерж-сервіс» в сумі 150 грн., плату за користування послугою М-Ваnking в сумі 60,00 грн., комісії за готівкове поповнення осн. СКС в сумі 30,00 грн., страховку по кредитній картці в сумі 200,00 грн.; плату за активацію карткового рахунку в сумі 400,00 грн., недійсною з моменту укладення договору;
 стягнути з ПАТ «Альфа-Банк» на користь   ОСОБА_2 суму безпідставно сплачених коштів у розмірі 1509,38 гривень;
 визнати припиненими зобов`язання за Договором №630292807 від 19.08.2015 року, укладеним між   ОСОБА_3 та ПАТ «Альфа-Банк» у зв`язку з його виконанням.
Ршенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18 січня 2023 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору недійсним, визнання недійсною та скасування заборгованості, стягнення безпідставно отриманих коштів, визнання зобов`язань припиненими задоволено частково.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (ЄДРПОУ 23494714) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) суму безпідставно сплачених коштів у розмірі 1509,38 гривень.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (ЄДРПОУ 23494714) в дохід держави судовий збір в розмірі 1073 гривні 40 копійок.
В іншій частині вимог відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Паламарчук Олександр Сергійович подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 січня 2023 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 у повному обсязі.
В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які сторона позивача посилалась в обгрунтування своїх вимог.
Зазначає, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
Незважаючи на це, Банк нарахував комісію за послуги, які банк здійснює на свою користь, та оплата за які не передбачена договором.
ПАТ «Альфа-Банк», стягуючи комісію та інші, непередбачені  укладеним  між сторонами Договором платежі, ігнорував вимоги Закону України «Про захист прав споживача» і вимоги Постанови НБУ №168 від 10 травня 2007 року, тим самим порушуючи законні права споживача та, завдавши позивачу фінансовий збиток.
Так, починаючи з 12.12.2019 року позивачу безпідставно, щомісячно, нараховується заборгованість за погашення щомісячного платежу по заборгованості по програмі «Моментальна розстрочка на картці» в сумі 774,70 грн; заборгованість зі списання комісії за надання кредиту на умовах програми «Моментальна розстрочка на картці» в сумі 334,69 грн; погашення процентів, нарахованих на заборгованість по програмі «Моментальна розстрочка на картці»; списується з рахунку плата за користування послугою M-Banking в сумі 15,00 грн, списуються комісійні доходи по ПК фіз. осіб за обслуговування неактивного рахунку в сумі 50,00 грн, тощо.
Сторона позивача вважає, що банком порушені вимоги ст. 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів» у зв`язку з чим він просив визнати недійсною та скасувати заборгованість позивача перед відповідачем за Договором №630292807 по платіжній картці МС Platinum, за якою обліковується рахунок                                                    НОМЕР_4 (рахунок клієнта № НОМЕР_2 ), станом на 24 травня 2021 року в сумі 7381,50 грн.
Відмовляючи в задоволенні позову в цій частині вимог про визнання недійсною та скасування заборгованості в розмір 7381,50 гривень, суд першої інстанції виходив із того, що такий спосіб захисту прав позичальника не передбачений ні умовами договору, ні вимогами чинного законодавства.
Разом з тим, судом першої інстанції не враховоно, що згідно зі ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Звертає увагу на те, що позивачем не вносились платежі, не передбачені договором, або надмірно сплачені кошти, а лише проводилось безпідставне нарахування зазначених коштів, що підтверджується відповіддю банку на звернення позивача, саме тому такий спосіб захисту, як визнання недійсною та скасування заборгованості в розмір 7381,50 грн обрано позивачем.
Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги  ОСОБА_1 в частині визнання припиненими зобов`язань за кредитним договором, суд першої інстацнії не навів у рішенні суду обгрунтувань такої відмови. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача АТ «Сенс Банк (до перейменування АТ «Альфа-Банк»)   ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу позивача  ОСОБА_1  залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 січня 2023 року- без змін.
Зазначає, що відповідач повністю погоджується із висновоком суду першої інстанції про те, що не підлягають задоволенню вимоги позивача про визнання недійсною та скасування заборгованості в розмір 7381,50 гривень, оскільки такий спосіб захисту прав позичальника не передбачений ні умовами договору, ні вимогами чинного законодавства.
Позивачем жодним чином не обгрунтовано підстав визнання такої заборгованості недійсною, оскільки він визнав, що кредитними коштами користувався, заборгованість сплачував. У виписці по рахунку зазначається, що існує прострочена заборгованість у розмірі 248,35 грн, а не 7381,50 грн.
Вимоги позивача про визнання припиненими зобов`язань за кредитним договором також не підлягають задоволенню, так як відповідно до ст.588 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).
Також звертає увагу суду на те, що позивачем, якщо він вважає, що умови кредитування є недійсними, то недійсними вони можуть були лише з моменту укладення даного договору, оскільки ОСОБА_1 підтвердив, що ознайомлений з усіма умовами кредитування 09.08.2015 року.
Разом з тим, відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Отже, перебіг позовної давності за вимогами про визнання припиненим кредитного договору починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто, від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про це, а отже, з дати укладення.
У випадку, якщо суд апеляційної інстанції прийде до переконання, що вимоги позивача можуть бути задоволенні, то сторона відповідача просить застосувати строки позовної давності, які спливли ще 09.08.2018року.
В судовому засіданні представник  позивача  ОСОБА_1 адвокат  Паламарчук Олександр Сергійович повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив  її задовольнити.
 Відповідач Акціонерне товариство « Сенс Банк»  про день та час розгляду справи апеляційним судом повідомлено у встановленому законом порядку, явку свого представника в судове засідання не забезпечило, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у відсутності представника відповідача.
 Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не  підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 19 серпня 2015 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про акцепт публічної пропозиції ПАТ «Альфа-Банк» на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», Оферту на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, Довідку про умови кредитування з використанням кати «Максимум», Заяви про відкриття поточних рахунків в  ПАТ «Альфа-Банк».
Згідно Оферти на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 19 серпня 2015 року (далі - Оферта) ОСОБА_1 запропонував Банку відкрити йому поточний рахунок                        № НОМЕР_2 у валюті гривня та випустити міжнародну платіжну картку МС Рlatinum, строком дії 2 роки з моменту випуску з лімітом кредитної лінії у розмірі                     75 000,00 грн.
Згідно п. 2.2 Оферти процентна ставка за користування коштами відновлювальної кредитної лінії становить 36% річних.
Згідно п. 2.3  Оферти на позичальника покладався обов`язок вносити в кожний розрахунковий період (місяць) мінімальний платіж у розмірі 7% від суми загальної заборгованості за кредитом, який не може бути меншим за 50 грн.
Згідно п. 5 Оферти  ОСОБА_1 запропонував застосувати на умови користування коштами Відновлювальної кредитної лінії умови Програми «Моментальна розстрочка на карту» у разі придбання товарів у Партнерів Банку.
Згідно п. 5.6 Оферти підписання цієї Оферти на укладання Угоди про обслуговування кредитної карти та відкриття Відновлювальної кредитної лінії  ОСОБА_1 запропонував Банку протягом строку дії Договору вносити зміни до Додатку № 4 до Договору в порядку, передбаченому умовами Договору та у випадку зміни умов Додатку № 4 до Договору з метою його доповнення інформацією щодо нових Партерів та/або умов Програми «Моментальна розстрочка на карту», що застосовуються у випадку вчинення операцій з використуванням Картки з метою виплати вартості товарів/послуг у мережі Партнерів Банку, що вказаний в основному Розділі ІІІ Додатку № 4 до Договору, за раунок коштів Відновлювальної кредитної лінії, умови оновленого Додатку № 4 до Договору поширюватимуться на відносини, що виникають між сторонами на підставі Договору та Угоди про обслуговування Кредитної картки та відкриття Відновлювальної кредитної лінії у разі акцептування Банком умов цієї Оферти, внаслідок чого умови використання коштів Відновлювальної кредитної лінії для частини суми заборгованості, що використана для здійснення придбання товарів/послуги в мережі Партнерів Банку, що вжиті в розділі ІІІ Додатку № 4 до Договору, підлягають зміні згідно з умовами основного додатку № 4 до Договору.
Згідно п. 6 Оферти, позивач підтвердив, що підписанням цією Оферти на умовах Угоди про обслуговування Кредитної карти та відкриття Відновлювальної кредитної лінії він підтверджує, що ознайомлений графіками і розрахунками сукупної вартості Кредиту. 
Згідно п. 9 Оферти, окрім строку позовної давності, встановлено, що за повне або часткове прострочення сплати обов`язкового рівного платежу клієнт зобов`язаний сплатити на користь банку штраф у розмірі 50 грн за кожний прострочений обов`язковий рівний платіж та додатково 150 грн в разі, якщо прострочена заборгованість не була повернена протягом 5-ти календарних днів з моменту її виникнення.
АТ «Альфа-Банк» прийняло вищевказану пропозицію лінії   ОСОБА_1 шляхом підписання Акцепту пропозиції на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії.
Згідно виписки АТ «Альфа-Банк» з рахунка приватного клієнта  від 24.05.2021 року по особовому рахунку   ОСОБА_1 вбачається, що 17.08.2019 року  позивач здійснив придбання товарів за рахунок кредитних коштів в розстрочку в магазині SHOP HUGO BOSSна загальну суму 18 594,15 грн, зі щомісячним платежем  1109,53 грн, щомісячною комісією 334,69 грн, залишок зпборгованості по рахунку становить 4 438,05 грн.
18.03.2021 року   ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «Альфа-Банк» із заявою про надання обґрунтованої інформації про виникнення заборгованості по рахунку, яка, на його думку, є незаконною, в порушення умов Кредитного договору  з його карткового рахунку з 19 грудня 2019 року по 19 травня 2021 року списані грошові кошти за послуги, які він не замовляв і які не відображені у Кредитному договорі.
29.03.2021 року АТ «Альфа-Банк» листом №27504-23.1б/б повідомило       ОСОБА_1 про те, що банк протягом строку дії картки здійснює обслуговування операцій з її використанням, надає інші послуги згідно з договором, а клієнт зобов`язується сплачувати банку винагороду згідно Тарифами по обслуговуванню особистих карток, які є його невід`ємною частиною. З тарифами АТ «Альфа-Банк» та публічною пропозицією АТ «Альфа-Банк» на укладання Договору про банківське обслуговування фізичних осіб позивач може ознайомитись а офіційному сайті Банку в мережі Інтернет - www.alfabank.ua.
Станом на 29.03.2021 року по рахунку НОМЕР_1 заборгованість складає 6623,15 грн, з якої залишок заборгованості по «Моментальній розстрочці на карті складає 4648,83 грн. Для дострокового погашення (повністю або частково) «Розстрочки» необхідно в сервісі «Mу Alfa-Bank» в розділі «Розстрочка» ініціювати повне або часткове погашення розстрочки.
На підставі вашого звернення було проведено розслідування, в результаті якого було встановлено, що інформація, викладена у вашому зверненні, щодо надання недостовірної консультації не підтвердилася. Ризик можливості невиконання договірних зобов`язань за договорами кожна зі сторін оцінює самостійно перед укладанням договорів, а результатом такої оцінки є прийняття рішення щодо укладення чи не укладення договору і таке рішення приймається кожною зі сторін договору ініціативно, добровільно та на власний розсуд.
Додатково зазначено, що згідно з даними АТ «Альфа-Банк»SМS-повідомлення з інформацією про необхідність сплати обов`язкових щомісячних платежів направлялися на ваш номер телефону НОМЕР_5 . АТ «Альфа-Банк» не може задовольнити вимоги, викладені в вашому зверненні, підстав для повернення грошових коштів не вбачається.
З наявних в матеріалах виписок також вбачається, що 24.05.2021 року АТ «Альфа-Банк» з рахунка ОСОБА_1 було списано 150 грн  комісії за виписку по рахунку за 2019 - 2021 роки; 75 грн комісії за надання довідок та дублікатів документів повязаних з РКО.
Задовольняючи частково позовні вимоги     ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору недійсним, визнання недійсною та скасування заборгованості, стягнення безпідставно отриманих коштів, визнання зобов`язань припиненими, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б давали підстави вважати, що оспорюваний позивачем договір є несправедливим, оскільки при підписанні зазначеного договору позивач ознайомився та погодився з його умовами, мав намір укласти такий договір, отримав кредитні кошти, витратив їх, вчиняв дії щодо виконання зобов`язань, не відмовився від договору протягом встановленого  Законом України «Про захист прав споживачів» строку.
       З огляду на викладене, підстави для визнання кредитного договору недійсним в частині сплати комісії та плати за надані послуги, а також страховки суд не вбачає.
Оскільки відповідачем не доведено, що кредитні кошти були використані позивачем на придбання товару в магазині, що є партнером банку за програмою «Моментальна розстрочка на карту», суд приходить до висновку, що нарахування та списання коштів за підключення до програми «Консьерж-сервіс» в сумі 150 грн, плати за користування послугою М-Ваnking в сумі 60,00 грн, комісії за готівкове поповнення осн. СКС в сумі 30,00 грн, страховки по кредитній картці в сумі 200 грн, плати за активацію карткового рахунку є неправомірним, а отже такі кошти підлягають поверненню позивачу, як безпідставно отримані.
Не підлягають задоволенню вимоги позивача про визнання недійсною та скасування заборгованості в розмір 7381,50 грн, оскільки такий спосіб захисту прав позичальника не передбачений ні умовами договору, ні вимогами чинного законодавства. У разі внесення платежів, не передбачених договором, або надмірно сплачених коштів, позичальник має право на здійснення відповідного перерахунку заборгованості, однак таких вимог позивач не заявляє.
В даному випадку матеріали справи не містять достатніх доказів на підтвердження виконання позивачем своїх зобов`язань за Договором про Відкриття відновлювальної кредитної лінії.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 січня 2023 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення з АТ «Альфа-Банк» на користь  ОСОБА_2 сумибезпідставно сплачених коштів у розмірі 1509,38 грн сторонами не оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції погоджується висновками суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог з огляду на наступне.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 січня 2023 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог     ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору недійсним, визнання недійсною та скасування заборгованості, визнання зобов`язань припиненими, відповідає.
Відповідно до ч.1 ст. 627 та ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом статті 56 Закону України «Про банки та банківську діяльність» клієнт має право доступу до інформації щодо діяльності банку. Банки зобов`язані на вимогу клієнта надати таку інформацію: 1) відомості, які підлягають обов`язковій публікації, про фінансові показники діяльності банку та його економічний стан; 2) перелік керівників банку та його відокремлених підрозділів, а також фізичних та юридичних осіб, які мають істотну участь у банку; 3) перелік послуг, що надаються банком; 4) ціну банківських послуг; 5) іншу інформацію та консультації з питань надання банківських послуг; 6) щодо кількості акцій (паїв) банку, які знаходяться у власності членів виконавчого органу банку, та інформацію в обсязі, визначеному Національним банком України, про осіб, частки яких у статутному капіталі банку перевищують 5 відсотків; 7) інформацію, обов`язковість надання якої передбачена законом.
Банк зобов`язаний мати власний веб-сайт та розміщувати на ньому інформацію, визначену законами, нормативно-правовими актами Національного банку України, а також нормативно-правовими актами Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку. Банк несе відповідальність за актуальність та достовірність інформації, розміщеної на його веб-сайті.
Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (далі також Правила) банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк, або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.
За положеннями ч.5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача, або ж кредитним договором передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки, а також установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.
Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Відповідно до ч.8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.
Натомість положеннями ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено право банків самостійно встановлювати розмір комісійних платежів за надані послуги.
Як вбачається з матеріалів справи, 19 серпня 2015 року ОСОБА_1  підписав анкету-заяву про акцепт публічної пропозиції ПАТ «Альфа-Банк» на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в                 ПАТ «Альфа-Банк», Оферту на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, Довідку про умови кредитування з використанням кати «Максимум», Заяви про відкриття поточних рахунків в                           ПАТ «Альфа-Банк.
Отже, своїм підписом позивач підтвердив отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надані виходячи із обраних ним умов кредитування, підтвердив отримання ним всіх пояснень, необхідних для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до його потреб та фінансової ситуації, зокрема шляхом роз`яснення наведеної інформації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть мати для нього, в тому числі в разі невиконання ним зобов`язань за таким договором. 
У Оферті зазначено основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача (ліміт кредиту 75 000 грн, мета отримання кредиту споживчі цілі, строк кредитування 2 роки), інформація щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача (фіксована процентна ставка 36 % річних), порядок повернення кредиту, додаткова інформація: обов`язок вносити в кожний розрахунковий період (місяць) мінімальний платіж у розмірі 7% від суми загальної заборгованості за кредитом, та не може бути меншим за 50 грн, штраф у розмірі 50 грн за кожний прострочений обов`язковий рівний платіж та додатково                    150 грн в разі, якщо прострочена заборгованість не була вернена протягом 5-ти календарних днів з моменту її виникнення; інші важливі правові аспекти (споживач має право відмовитися від договору про споживчий кредит протягом 14 календарних днів у порядку та на умовах, визначених Законом України «Про споживче кредитування»).
Отже, підписавши Оферту, в якій визначено умови кредитування,  ОСОБА_1  погодився на укладення оспорюваного кредитного договору на визначених і погоджених сторонами умовах.
ОСОБА_1 , як споживач кредитних послуг, відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», мав право розірвати кредитний договір протягом 14 днів з моменту його укладення, проте вказаним правом він не скористався, а з позовною заявою звернувся до суду у травні 2021 року.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач обґрунтовував свої вимоги порушенням, на його думку, відповідачем його прав як споживача, оскільки умови кредитного договору є несправедливими.
Відповідно до ст. 215, 217 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.
Дослідивши надані позивачем та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив, що вимоги законодавства про надання споживачу інформації перед укладенням кредитного договору відповідачем належно виконані, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Доказів зворотнього позивачем ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції  не надано.
Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому виконував його, сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов кредитування та уклали угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, при цьому ознак для кваліфікації умов договору несправедливими колегією суддів також не встановлено.
Оскільки при укладенні договору позивач діяв свідомо і повністю розумів природу кредитного договору, свої зобов`язання за ним та обсяг своєї відповідальності, то колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову   ОСОБА_1  про визнання кредитного договору   частині сплати комісії та плати за надані послуги недійсним, як недоведеного та необґрунтованого.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з огляду на норми статті 13 Конвенції. У § 145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, ця стаття містить вимогу надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ зазначив, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.
Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України», яке набрало статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).
Вказане узгоджується із висновками викладеними у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18) та постанові Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі № 686/936/19 (провадження № 61-14894св19).
У постанові від 10 жовтня 2019 року в справі № 320/8618/15-ц (провадження                № 61-4393сво18) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зробив такі висновки: критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги.
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог позивача про визнання недійсною та скасування заборгованості в розмір 7381,50 грн, оскільки обраний ОСОБА_1 спосіб захисту не передбачений ні умовами договору, ні вимогами чинного законодавства, та є неефективним, оскільки сам по собі не сприяє відновленню прав.
   У разі внесення платежів, не передбачених договором, або надмірно сплачених коштів, позичальник має право на здійснення відповідного перерахунку заборгованості, однак таких вимог позивач не заявляє.
Висновки  суду у вказаній справі узгоджуються із висновками Великої Палати Верховного Суду, зокрема, викладеними у постановах від 30 січня 2019 року у справі                 № 552/6381/17 (провадження № 14-626цс18), від 12 травня 2020 року у справі                          № 761/44056/17 (провадження № 14-571цс19), від 02 лютого 2021 року у справі                         № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), про те, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.
Згідно з частинами першою, другою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.
 За загальним правилом зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
При цьому належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.
Нормами глави 48 ЦК України визначено такі принципи (умови) належного виконання зобов`язання: виконання зобов`язання належними сторонами (ст. 527 ЦК України); виконання у належний спосіб (ст. 529 ЦК України - виконання зобов`язання частинами); належний строк (термін) виконання зобов`язання (ст. 530 ЦК України); належне місце виконання зобов`язання (ст. 532 ЦК України), а також щодо належного предмета.
У постанові Верховного Суду від 19.12.2023 у справі № 918/337/23 з посиланням на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 05.04.2018 у справі № 914/1027/16, вказано, що: «зобов`язання вважається виконаним належним чином відповідно до умов договору, якщо боржник виконав його таким чином та способом, на які повинні були розраховувати обидві сторони, а за наслідками такого виконання кредитор отримав можливість розпоряджатися виконаним на свій розсуд».
 Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (стаття 1049 ЦК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 міститься висновок про те, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
З наявної в матеріалах справи виписки АТ «Альфа-Банк» з рахунка приватного клієнта  по особовому рахунку         ОСОБА_1 вбачається, що станом на  17.08.2019 рахуєтьсяпрострочена заборгованість у розмірі 248,35 грн.
Ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження виконання зобов`язання за кредитним договором в повному обсязі та прийняття такого виконання банком.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання припиненими зобов`язання за Договором №630292807 від 19.08.2015, у зв`язку з його виконанням.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» та пункт 3.6 Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, включено в договір несправедливі умови та завдано позивачу фінансовий збиток, колегія суддів  відхиляє, з огляду на наступне.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2022 року у справі № 333/7121/18 (провадження № 61-9581св21) зазначено, що: «для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: 1) умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); 2) умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; 3) умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пунктів 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору».
Як зазначалося вище, позичальник був ознайомлений з інформацією про вартість оформлення кредиту, сукупну орієнтовну вартість, розмір платежів, реальну процентну ставку, штрафи за несвоєчасну оплату платежів, з чим погодився під час укладення оспорюваного кредитного договору. Зазначене доводить те, що позивачу у повному обсязі надана інформація по даному кредиту відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».
Підписавши кредитний договір та зазначені документи, позивач погодився зі встановленими умовами, у подальшому сплачував кредитну заборгованість протягом тривалого періоду часу та не звертався до банку з приводу роз`яснень положень договору чи надання іншої інформації щодо виконання зобов`язань, не пред`являв жодних претензій з приводу того, що йому є незрозумілими умови кредитного договору.
Установивши вказані обставини, суд першої інстанції правильно застосував положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та зробив обґрунтовані висновки про невстановлення підстав для визнання недійсним кредитного договору на підставі зазначених правових норм.
Доводи  апеляційної скарги про те, що, відмовляючи в задоволенні позову про визнання недійсною та скасування заборгованості в розмірі 7381,50 грн, судом першої інстанції не враховоно, що згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.
У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».
Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги.
Нарахування позивачу банком заборгованості, пені, штрафу, тощо є лише попередньою фіксацією факту порушення цивільно-правових зобов`язань, яка безпосередньо не впливає на права позивача. Відповідний розрахунок може бути письмовим доказом, який, у разі виникнення спору між сторонами, повинен оцінюватися судом відповідно до вимог процесуального законодавства під час розгляду справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Близьких за змістом висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (№ 14-10цс18).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Таким чином, доводи, викладені представником позивача  ОСОБА_1 адвокатомПаламарчуком Олександром Сергійовичем в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення  Голосіївського районного суду м. Києва від 18 січня 2023 року  в оскаржуваній частині ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права,  доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Паламарчука Олександра Сергійовича.
Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Паламарчука Олександра Сергійовича залишено без задоволення, а судове рішення без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Паламарчука Олександра Сергійовича залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 січня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено  11 липня 2024  року
 
         Головуючий:                                       Судді: