ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2024 р.	Справа № 520/15684/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Курило Л.В.,
Суддів: Бегунца А.О. ,  Мельнікової Л.В. ,
за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.
позивача ОСОБА_1 
представника позивача Моргуна Д.М.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 14.06.2024, головуючий суддя І інстанції: Волошин Д.А., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022,   по справі № 520/15684/24
          за позовом           ОСОБА_1  
          до          Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області                  
          про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просив суд:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, виражені у відмові нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю на підставі ст.ст. 50, 53, 60 Закону України № 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 з 01.07.2019 згідно рішення Конституційного суду України від 17.07.2018 №6-р/2018;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 додаткову пенсію відповідно до ст.ст. 50, 53, 60 Закону України № 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 з 01.07.2019 згідно з рішенням Конституційного суду України від 17.07.2018 №6-р/2018 за період з 01.07.2019 по 21.01.2020 як інваліду III групи, з 22.01.2020 як інваліду II групи.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що він отримує пенсію як учасник ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії з 01.07.2019 згідно з п. 3 ст. 59 Закону України №796-ХІІ "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991. Згідно із законом йому повинна виплачуватись додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю особам віднесеним до 1 категорії, проте з 01.07.2019 року вона йому не виплачується. Декілька разів він звертався до ГУ ПФУ в Харківській області із заявою, в якій просив провести перевірку нарахування його додаткової пенсії з 01.07.2019 та відновити виплату його додаткової пенсії. Останній раз він звернувся до пенсійного органу 05.12.2023, а відповідь з відмовою отримав у січні 2024 року. Вказав, що його право на нарахування додаткової пенсії виникло з моменту ухвалення рішення Конституційного Суду України від 17.07.2018 №6-р/2018, а невідповідність нормативно-правових актів, якими керується пенсійний орган не може бути належною підставою для невиконання ним своїх обов`язків.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 10.06.2024 відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного провадження.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 14.06.2024 провадження у справі зарито.
Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 14.06.2024 та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також на не відповідність висновків суду обставинам справи. Зазначає, що суддя приймаючи рішення від 16.06.2021 у справі № 520/2395/21, яке було залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 05.11.2021 відмовив по формальним підставам не вдаючись у суть справи, а суд першої інстанції закриваючи провадження у справі дійшов помилкових висновків про наявність на це підстав.
Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивача.
Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити.
Згідно зі ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (в подальшому – КАС України), суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги,  дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що в позовній заяві позивач просить суд визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, які  полягають у відмові нарахувати та виплачувати йому додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю на підставі ст.ст. 50, 53, 60 Закону України № 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 з 01.07.2019, згідно з рішенням Конституційного суду України від 17.07.2018 № 6-р/2018 та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області нарахувати та виплачувати мені пенсію відповідно до ст.ст. 50, 53, 60 Закону України № 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 з 01.07.2019 згідно з рішенням Конституційного суду України від 17.07.2018 № 6-р/2018 за період з 01.07.2019 по 21.01.2020 - як інваліду III групи, з 22.01.2020 - як інваліду II групи.
З комп`ютерної програми "Діловодство спеціалізованого суду" судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звертався до Харківського окружного адміністративного суду з аналогічними позовними вимогами про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, виражених у відмові нарахувати та виплачувати йому додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю на підставі статей 50, 53, 60 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-ХІІ з 01.07.2019, згідно рішення Конституційного суду України від 17.07.2018 №6-р/2018 та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області нарахувати та виплачувати позивачу пенсію відповідно до статей 50, 53, 60 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-ХІІ з 01.07.2019, згідно з рішенням Конституційного суду України від 17.07.2018 № 6-р/2018 за період з 01.07.2019 по 21.01.2020 - як інваліду III групи у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком, з 22.01.2020 - як інваліду II групи у розмірі 75% мінімальної пенсії за віком.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16.06.2021 у справі №520/2395/21, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 05.11.2021, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.
Рішення набрало законної сили 05.11.2021.
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16.06.2021 у справі № 520/2395/21, яке набрало законної сили 05.11.2021, вже надано оцінку діям Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, які полягають у відмові нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю на підставі ст.ст. 50, 53, 60 Закону України № 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 з 01.07.2019 згідно з рішенням Конституційного суду України від 17.07.2018 №6-р/2018, тобто, позивач повторно звернувся до суду з позовними вимогами, що вже були розглянуті судом та щодо яких вже ухвалене рішення суду, яке набрало законної сили.
Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, колегія суддів зазначає наступне.
Приписами ст. 129-1 Конституції України встановлено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до частини 2 статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Приписами пункту 4 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд закриває провадження у справі якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Виходячи з буквального тлумачення норм процесуального законодавства, для застосування положень пункту 4 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України, необхідним є одночасна наявність наступних елементів, 1) ті самі сторони; 2) той самий предмет; 3) ті самі підстави.
Згідно з позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 11-257заі18, тотожними визнаються позови, у яких збігаються сторони, предмет і підстава, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників адміністративного процесу, вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду в тотожній справі, що набрало законної сили, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги й з тих же підстав.
Тобто, достатньою та необхідною правовою підставою для закриття провадження у справі відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 238 КАС України є одночасна сукупність наступних умов: тотожність спору (підстави, предмет позову та сторони співпадають); наявність постанови чи ухвали, якими завершено розгляд справи; набрання судовим рішенням в іншій справі законної сили.
Підстави адміністративного позову - це фактичні та юридичні обставини публічно-правового спору, які обґрунтовують можливість подання такого позову, це факти, які відповідно до норм матеріального права вказують на наявність (відсутність) між позивачем та відповідачем спірних правовідносин. Відтак, для встановлення тотожності підстав позову визначальне значення має коло обставин та фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Не є зміною підстав адміністративного позову викладення одних і тих же обставин, але в іншій стилістичній формі або із зазначенням обставин, які були відомі заявникові під час подання ним первісної заяви, але були названі ним інакше.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 09 жовтня 2018 року у справі № 809/487/18.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається зі змісту судового рішень, розміщених в Єдиному державному реєстрі судових рішень у справі № 520/2395/21, позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просив суд:
- визнати протиправними дії відповідача, які полягають у відмові нарахувати та виплачувати позивачу додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю на підставі статтей 50, 53, 60 Закону України   «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-ХІІ з 01.07.2019, згідно з рішенням Конституційного суду України від 17.07.2018 №6-р/2018;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплачувати позивачу пенсію відповідно до статтей 50, 53, 60 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-ХІІ з 01.07.2019, згідно з рішенням Конституційного суду України від 17.07.2018 № 6-р/2018   за період з 01.07.2019 по 21.01.2020 як інваліду III групи у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком, з 22.01.2020 як інваліду II групи у розмірі 75% мінімальної пенсії за віком.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у справі № 520/2395/21 Харківський окружний адміністративний суд у рішенні від 16.06.2021, яке залишене без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 05.11.2021, дійшов висновку, що позивачу щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю виплачується в розмірі, встановленому Постановою Кабінету Міністрів України №1210 від 23.11.2011. 
При цьому, посилання позивача на рішення Конституційного Суду України № 6-р/2018 від 17.07.2018 року по справі №1-11/2018 (3830/15) суд відхилив, вказавши, що в рішенні Конституційного Суду України № 6-р/2018 від 17.07.2018 року по справі №1-11/2018 (3830/15) установлено, що стаття 60 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-XII у редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року №76-VIII втратила чинність та не підлягає застосуванню з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Крім того, питання конституційності змін, внесених Законом №76-VIII до ст. 53, 54 Закону №796-ХІІ, а також ст. 50 Закону №796-ХІІ, у цьому рішенні не ставилось і Конституційним Судом України не вирішувалось.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що спір у даній справі, є тотожним спору у справі №520/2395/21, оскільки він виник між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, тобто, позивач повторно звернувся до суду з позовними вимогами, що вже були розглянуті судом та щодо яких вже ухвалене рішення суду, яке набрало законної сили.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для закриття провадження на підставі п. 4 ч.1 ст.238 КАС України.
Колегія суддів керуючись ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень, зазначає, що згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України»(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені апелянтом аргументи, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Згідно з положеннями ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Доводи апеляційної скарги спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а тому підстав для скасування судового рішення колегія суддів не вбачає.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 14.06.2024 по справі № 520/15684/24  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Л.В. Курило	
Судді	   	А.О. Бегунц    Л.В. Мельнікова   	
Повний текст постанови складено  16.09.2024 року