ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7644/24 Справа № 213/2585/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Попов В.В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2024 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 213/2585/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Остапенко В.О., Тимченко О.О.
            
сторони:
позивач - Акціонерне товариство "Криворізька теплоцентраль",
відповідачі –  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 травня 2024 року, яке ухвалено суддею Поповим В.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 22 травня 2024 року, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року Акціонерне товариство "Криворізька теплоцентраль" (надалі – АТ «Криворізька теплоцентраль») звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2  про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.
Позовна заява мотивована тим, що АТ «Криворізька теплоцентраль», за специфікою своєї виробничої діяльності, здійснює постачання теплової енергії для потреби опалення і гарячого водопостачання населенню, яке зобов?язане здійснювати оплату за отримані послуги, відповідно до встановлених тарифів.
Позивач, на виконання своїх зобов`язань, надає послуги з централізованого опалення відповідачам за адресою:   АДРЕСА_1 , але відповідачі в повному обсязі оплату за отримані послуги не здійснювали, в результаті чого виникла заборгованість за послуги з централізованого опалення, за період з 01 березня 2014 року по 30 квітня 2023 року та по оплаті за абонентське обслуговування за період з 01 листопада 2021 року по 30 квітня 2023 року.
Тому, позивач звернувся до суду з позовом та просив суд: стягнути з відповідачів на свою користь заборгованість по оплаті за надані житлово-комунальні послуги з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: за період з 01 березня 2014 року по 30 квітня 2023 року в розмірі 95 330,32 грн., суму заборгованості по оплаті за абонентське обслуговування за період з 01 листопада 2021 року по 30 квітня 2023 року – 102,84 грн, інфляційні втрати – 17 561,97 грн, 3% річних – 5 877,04 грн., а всього стягнути 118 872,17 грн та сплачений судовий збір 2 684,00 грн.
Заочним рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 серпня 2023 року задоволено позовні вимоги АТ «Криворізька теплоцентраль», стягнуто солідарно з відповідачів заборгованість за надані житлово-комунальні послуги з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01 березня 2014 року по 30 квітня 2023 року в загальному розмірі 118 872,17 грн.
Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 квітня 2024 року за заявою відповідача ОСОБА_1  скасовано вищевказане судове рішення, призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 травня 2024 року позовні вимоги задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» заборгованість за спожиту послугу з постачання теплової енергії (централізованого опалення) за адресою: АДРЕСА_1  за період з 01 березня 2014 року по 30 квітня 2023 року в сумі 95 330,32 грн, плату за абонентське обслуговування за період з 01 листопада 2021 року по 30 квітня 2023 року у розмірі 102,84 грн, інфляційні втрати – 17 561,97 грн, 3% річних – 5 877,04 грн, а всього стягнуто 118 872 грн 17 коп.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» судовий збір в розмірі 1 342,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» судовий збір в розмірі 1 342,00 грн.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи та не з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем пропущено трирічну позовну давність за вимогами щодо стягнення заборгованості, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, у зв`язку з чим ним було заявлено клопотання про застосування позовної давності, однак суд дійшов безпідставного висновку щодо переривання строків позовної давності, без дослідження питання про те хто саме із боржників оплачував житлово-комунальні послуги. При цьому, внесення платежів за один місяць та розрахунок заборгованості жодним чином не може свідчити по визнання всієї заборгованості за весь період.
Зазначає, що суд не перевірив розрахунок заборгованості та правильність нарахувань здійснених позивачем, адже у розрахунку вказана опалювальна площа квартири 69,28 кв.м. та є незрозумілим звідки взяті такі дані. Відповідач вказує, що квартира не приватизована та він не має на неї документів, згідно ордеру житлова площа квартири становить 47,1 кв.м., а згідно нарахувань ТОВ «Сітісервіс-КР» розрахунки проводяться на площу квартири 66,2 кв.м., а тому розрахунки позивача не підтверджені належними доказами та не містять інформації щодо дійсної площі квартири. 
Наголошує на тому, що з моменту відкриття провадження у справі по день постановлення рішення суду, відповідачем сплачено заборгованість у розмірі 53 452,00 грн, що не було враховано судом першої інстанції.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що АТ «Криворізька теплоцентраль» надає послуги з постачання теплової енергії до будинку АДРЕСА_2 .
Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2   зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 ,  а тому є споживачами послуг, що надаються АТ «Криворізька теплоцентраль» за зазначеною адресою.
Внаслідок неналежного виконання зобов`язань щодо здійснення оплати за надані послуги, у відповідачів, за період з 01 березня 2014 року по 30 квітня 2023 року, утворилась заборгованість по оплаті за надані житлово-комунальні послуги з централізованого опалення у розмірі 95 330,32 грн. та за абонентське обслуговування за період з 01 листопада 2021 року по 30 квітня 2023 року у розмірі 102,84 грн.
Позивачем за прострочення виконання грошового зобов`язання, нараховано інфляційні втрати у розмірі 17 561,97 грн. та 3% річних у розмірі 5 877,04 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі у встановлені законом строки не вносили плату за отримані житлово-комунальні послуги, а тому заборгованість підлягає стягненню у судовому порядку. Також, суд дійшов висновку, що на дані правовідносини поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати суми боргу із врахуванням індексу інфляції та 3% річних, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання, у зв`язку з чим, враховуючи наведене вище та ту обставину, що відповідачі, у встановлені законом строки, не вносили плату за отримані житлово-комунальні послуги, АТ «Криворізька теплоцентраль» має право на стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період прострочки виконання зобов`язань.
При цьому, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для застосування наслідків пропуску позивачем позовної давності, оскільки споживачами було вчинено дії, які свідчать про визнання боргу та переривають перебіг позовної давності, та Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом.
Згідно ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.
Відповідно до ст. 67 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.
Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону № 1875-IV від 24.06.2004 року, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону № 1875-IV від 24.06.2004 року, споживачем комунальних послуг є фізична особа, яка отримує житлово-комунальну послугу.
Згідно ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції Закону № 1875-IV від 24.06.2004 року, дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Отже, відповідно до зазначеної норми та за змістом Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону № 1875-IV від 24.06.2004 року, проживаючі та/або зареєстровані у квартирі споживачі комунальних послуг зобов`язані вносити плату за їх використання.
01 травня 2019 року вступив в дію Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII, який разом з Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 регулюють основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також права та обов`язки зазначених учасників відносин.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги, в тому числі з постачання теплової енергії.
Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (пункт 6 частини першої Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII).
Пунктами 2, 5 частини другої статті 7 вказаного Закону встановлено, що індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом, оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
При цьому, відсутність між сторонами договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг, оскільки укладення договору є обов`язком споживача. 
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, у постанові Верховного Суду від 18 травня 2020 року у справі № 176/456/17 (провадження № 61-63св18), а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 14-280цс18.
Статтею 9 Закону Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. 
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2   зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , а тому зобов`язані нести витрати по її утриманню за користування житлово-комунальними послугами, наданими АТ «Криворізька теплоцентраль».
Суд першої інстанції, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши наявність порушеного права АТ «Криворізька теплоцентраль», дійшов правильного висновку про те, що у відповідачів наявна заборгованість зі сплати за послуги з централізованого опалення за період з 01 березня 2014 року по 30 квітня 2023 року у розмірі 95 330,32 грн. та за абонентське обслуговування за період з 01 листопада 2021 року по 30 квітня 2023 року у розмірі 102,84 грн.
Правильність нарахування суми боргу підтверджується особовим рахунком, яким підтверджено розмір боргу та факт не внесення у повному обсязі за вказаний період оплати за теплову енергію.
Доводи ж апеляційної скарги про те, що суд не перевірив розрахунок заборгованості та правильність нарахувань здійснених позивачем, адже у розрахунку вказана опалювальна площа квартири 69,28 кв.м. та є незрозумілим звідки взяті такі дані, колегією суддів не приймаються, оскільки відповідачем ОСОБА_1 не надано суду належних та допустимих доказів на спростування розміру опалювальної площі квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та не заявлено відповідних клопотань про витребування таких доказів, з огляду на відсутність у нього технічної документації на квартиру, на чому він наголосив в апеляційній скарзі.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення заборгованості по оплаті за житлово-комунальні послуги у визначеному позивачем розмірі.
Крім того, суд дійшов висновку, що на дані правовідносини поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати суми боргу із врахуванням індексу інфляції та 3 % річних, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання, та враховуючи ту обставину, що відповідачі у встановлені законом строки не вносили плату за надані позивачем послуги, АТ «Криворізька теплоцентраль» має право на стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період прострочки виконання зобов`язань, розмір яких в апеляційному порядку не спростовано.
Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 про те, що з моменту відкриття провадження у справі по день постановлення рішення суду, відповідачем сплачено заборгованість у розмірі 53 452,00 грн, що не було враховано судом першої інстанції, колегією суддів не враховуються, адже предметом даного спору є стягнення заборгованості за період з 01 березня 2014 року по 30 квітня 2023 року, яка була наявна станом на день звернення позивача до суду з даним позовом, та часткове виконання зобов`язань за цей період після відкриття провадження у справі підлягає врахуванню на стадії виконання рішення суду.
Не погоджується колегія суддів й доводами апеляційної скарги щодо незгоди з висновками суду про відсутність правових підстав для застосування наслідків пропуску позовної давності, оскільки відповідачами у справі не було вчинено дії, які свідчать про переривання боргу.
Так, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. 
ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).
Частина четверта статті 267 ЦК України визначає, що поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові.
Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).
Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.
Правила переривання перебігу позовної давності суд застосовує незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.
До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, може з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу.
При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.
Як встановлено судом, у серпні - вересні 2015 року, у лютому 2016 року, у листопаді 2016 року, у період з лютого 2017 року по листопад 2017 року, у лютому 2018 року, з травня 2018 року по липень 2018 року, у лютому 2020 року, у період з лютого 2021 року по травень 2021 року, у січні 2022 року, у лютому 2022 рокута у період з листопада 2022 року по квітень 2023 року відповідачами здійснювалась часткова оплата послуг з теплопостачання, однак у деякі місяці оплата здійснювалась в розмірі, що перевищувала нарахування за послугу.
При цьому, у період відсутності щомісячних нарахувань за спожиті житлво-комунальні послуги, споживачами було здійснено оплату цих послуг, зокрема, у червні 2015 року, що безумовно свідчить про визнання боргу та перериває перебіг позовної давності і доводи апеляційної скарги в цій частині колегією суддів відхиляються.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд дійшов безпідставного висновку щодо переривання строків позовної давності, без дослідження питання про те хто саме із боржників оплачував житлово-комунальні послуги, теж не можна прийняти до уваги, з огляду на наступне.
Так, у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобов`язання (ст. 541 ЦК України), виникає солідарність учасників правовідношення. За солідарності боржників кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. При цьому, солідарні боржники залишаються зобов`язаними до тих пір, поки їх загальний обов`язок не буде виконаний повністю. 
З наведеного слідує, що виконання солідарним боржником відповідної частини обов`язку не тягне припинення його зобов`язання перед кредитором, навіть якщо останній пред`явив вимоги солідарним боржникам у певній частці кожному. Солідарне зобов`язання це єдине цілісне правовідношення, отже, його виконання стосується змісту всього зобов`язання. 
Тобто, часткове виконання його одним із боржників, як і будь-яке визнання боргу, тягне переривання позовної давності за вимогами до інших солідарних боржників, незалежно від того, бажали вони виконувати чи визнавати дане зобов`язання чи ні, а тому у даному випадку немає правого значення вирішення питання про те хто саме із відповідачів, які є солідарними боржниками вчинив дії, які потягли за собою переривання позовної давності. 
Крім того, як вірно враховано судом першої інстанції, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався та діяв й на час ухвалення оскаржуваного рішення суду.
Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.
Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).
02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Тобто, строк позовної давності, в силу пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, продовжено на строк дії карантину.
У постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі 679/1136/21 зазначено, що: «У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на  строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».
Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом.
За таких обставин, законом передбачено продовження позовної давності щодо вимог за якими перебіг позовної давності не закінчився станом на 02 квітня 2020 року.
Оскільки, перебіг трирічної позовної давності щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги за квітень 2017 року закінчився під час дії карантину, а тому ці строки продовжуються, що свідчить про дотримання позивачем позовної давності при зверненні до суду з даним позовом щодо стягнення заборгованості за період з 02 квітня 2017 року.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду, в оскаржуваній частині, ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 травня 2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 03 вересня 2024 року.

Головуючий: 

Судді: