ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

16 вересня 2024 року	  м. Одеса	Справа № 915/1565/21	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючої судді Принцевської Н.М.;
суддів: Колоколова С.І., Савицького Я.Ф.;
(Південно-західний апеляційний господарський суд, м. Одеса, пр-т Шевченка,29)

секретар судового засідання (за дорученням головуючої судді) – Соловйова Д.В.;
від Товариства з обмеженою відповідальністю “Оператор газотранспортної системи України” – Кисіль Т.В.;
від Акціонерного товариства “Оператор газорозподільної системи “Миколаївгаз” – Іноземцев Є.С.;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Оператор газотранспортної системи України”
на рішення Господарського суду Миколаївської області від 06.06.2024 (повний текст складено 17.06.2024)
по справі №915/1565/21
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Оператор газотранспортної системи України”
до Акціонерного товариства “Оператор газорозподільної системи “Миколаївгаз”
про стягнення заборгованості у розмірі 8 949 310,73 грн, 
(суддя першої інстанції: Мавродієва М.В., дата та місце ухвалення рішення: 06.06.2024, Господарський суд Миколаївської області, м. Миколаїв, вул. Фалєєвська,14),          

Товариство з обмеженою відповідальністю “Оператор газотранспортної системи України” звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою, в якій просило стягнути з Акціонерного товариства “Оператор газорозподільної системи “Миколаївгаз” заборгованості у розмірі 8949310,73 грн, з яких: 8110923,76 грн – основний борг за Договором транспортування природного газу №2002000111 від 04.02.2020 за перевищення договірної потужності в період січень – березень 2021 року, 533924,69 грн – пеня, 195889,88 грн – інфляційні втрати, 108572,40 грн – 3% річних.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 06.06.2024 позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з Акціонерного товариства “Оператор газорозподільної системи “Миколаївгаз” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Оператор газотранспортної системи України” 8110923,76 грн основного боргу за перевищення розміру договірної потужності, 266962,35 грн пені, 108572,40 грн – 3% річних, 195889,88 грн інфляційних втрат; стягнуто з Акціонерного товариства “Оператор газорозподільної системи “Миколаївгаз” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Оператор газотранспортної системи України” 134239,66 грн судового збору; в решті позовних вимог відмовлено.
У своєму рішенні суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 8110923,76 грн – основного боргу за Договором транспортування природного газу №2002000111 від 04.02.2020 за перевищення договірної потужності в період січень – березень 2021 року, 533924,69 грн – пені, 195889,88 грн – інфляційних втрат та 108572,40 грн – 3% річних є цілком обгрунотованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.
Разом з тим, місцевим господарським судом було прийнято до уваги клопотання відповідача від 27.03.2024 про зменшення розміру стягуваної пені.
Дослідивши надані сторонами докази, проаналізувавши правові позиції сторін, врахувавши збалансованість інтересів сторін, причини прострочки здійснення платежів, необхідність судового захисту майнових прав позивача, відсутність доказів на підтвердження завдання збитків позивачу, а також враховуючи, що застосування штрафних санкцій спрямоване на стимулювання боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора, місцевий господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій.
За таких обставин, судом було присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 266962,35 грн (533924,69 грн – 50%).
Суд першої інстанції дійшов висновку, що нарахування та стягнення з відповідача на користь позивача 3108572,40 грн – 3% річних, 195889,88 грн інфляційних втрат та 266962,35 грн пені у значній мірі компенсує позивачу негативні наслідки пов`язані з порушенням відповідачем умов спірного договору. Стягнення ж з відповідача пені у повному обсязі, на думку суду, не є співмірним з можливими негативними наслідками від порушення останнім зобов`язання.
Частково не погоджуючись із зазначеним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю “Оператор газотранспортної системи України” звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені в розмірі 266962,34 грн та прийняти нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “Оператор газотранспортної системи України” про стягнення пені в розмірі 266962,34 грн - задовольнити.
Товариство з обмеженою відповідальністю “Оператор газотранспортної системи України” не погоджується з висновками місцевого господарського суду в частині зменшення на 50 % заявленої до стягнення пені, вважає вказане рішення в цій частині необґрунтованим та незаконним, оскільки воно ухвалене при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, фактичним обставинам справи, а також таким, що ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Апелянт зазначає, що предметом спору у даній справі є стягнення з відповідача основного боргу, пені, 3% річних та інфляційних втрат у зв`язку з простроченням відповідачем зобов`язань зі здійснення оплати замовленої та перевищення замовленої потужності за газові місяці січень, лютий та березень 2021 року. 
Так, пеня у розмірі 533 924,69 грн нарахована відповідачу на загальну суму боргу, яка становить 8 110 923,76 грн. Тобто, розмір пені становить всього лише 6,5% від суми основного боргу.
Апелянт зазначає, що прострочення з оплати перевищення потужності було нараховано на час звернення до суду із даним позовом у вересні 2021 року: 
- за січень 2021 року складає 196 календарних днів; 
- за лютий 2021 року складає 168 календарних днів;
- за березень 2021 року складає 139 календарних днів. 
При цьому позивач звертає увагу суду, що станом на 06.06.2024 відповідачем не було сплачено основний борг. Тобто, фактично на день прийняття рішення Господарським судом Миколаївської області прострочення відповідачем оплати отриманих послуг продовжувалось більше 3 (трьох) років. Проте, на думку заявника, судом першої інстанції не було взято до уваги вказані обставини.
Апелянт звертає увагу суду, що у даній справі №915/1565/21 немає підстав для зменшення пені, з огляду на наступне:
-  розмір боргу відповідача, який був несвоєчасно сплачено становить – 8 110 923,76 грн, а розмір пені – 533 924,69 грн. Тобто розмір пені в жодному разі не перевищує розмір боргу і становить менше 7 %; 
- даний випадок не є винятковим у правовідносинах між позивачем та відповідачем, а кількість справ № 915/1270/20, 915/530/23, 915/1037/23, 915/23/24, які перебувають на розгляді у Господарському суді Миколаївської області за позовами ТОВ “Оператор газотранспортної системи України” до АТ “Оператор газорозподільної системи “Миколаївгаз” про стягнення заборгованостей, свідчить про систематичне невиконання АТ “Оператор газорозподільної системи “Миколаївгаз” обов`язків за Договором транспортування природного газу від 04.02.2020 № 2002000111; 
- відповідач не наводить жодної реальної об`єктивної документально підтвердженої причини невиконання зобов`язання або неможливості виконання зобов`язання щодо сплати послуг замовленої та перевищення замовленої потужності у спірному періоді, і не надає жодного доказу, який би підтвердив неможливість своєчасного виконання обов`язку за Договором; 
- відповідач не звертався до позивача із заявами про відстрочення оплати, встановлення графіків платежів або розтермінування оплат; 
- нарахування пені обмежено шестимісячним терміном та враховано лише 184 дні прострочення, в той час як відповідач протягом 3-х років не сплачує основний борг; 
- посилання відповідача на наявність заборгованості зі сплати послуг за розподіл потужності є нерелевантною, оскільки по-перше не підтверджується документально, а по-друге не містить періодів за яка виникла, по-третє може свідчити про неефективну претензійно-позовну роботу; 
- відсутній справедливий баланс інтересів. 
Так, апелянт переконаний, що відповідач ухиляється від виконання обов`язку передбаченого Договором щодо своєчасної оплати послуг за Договором, користується грошовими коштами та намагається використати суд як інструмент для уникнення сплати пені. Отже, на переконання заявника, у даній справі відсутній жодний критерій для можливого зменшення пені, а тому підставі для її зменшення об`єктивно відсутні.
Заявник також в обґрунтування своєї позиції зазначає, що з метою забезпечення функціонування газотранспортної системи, яка належить на праві власності державі Україна, ТОВ “Оператор ГТС України” за власні кошти постійно здійснює проведення ремонтів, пов`язаних із ліквідацією наслідків бойових дій, з метою недопущення припинення транспортування природного газу як для замовників, які здійснюють свою господарську діяльність на території України, так і до країн Європейського Союзу.
Апелянт переконаний, що місцевий господарський суд, при ухваленні рішення по справі, не врахував майнового стану ТОВ “Оператор ГТС України”, а мотивувальна частина рішення суду не містить фактичних обставин, які стали підставою для ухвалення рішення про зменшення розміру пені на 50 %.
Крім того, апелянт вважає, що судом першої інстанції всупереч вимогам процесуального законодавства при ухваленні оскаржуваного рішення надано перевагу доводам відповідача, при цьому судом не було надано оцінки доказам, які подавались позивачем при поданні заперечень щодо клопотання про зменшення пені.
З огляду на зазначене, апелянт вважає, що судом необґрунтовано зменшено розмір заявленої до стягнення пені, а отже рішення в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог про стягнення пені в розмірі 266962,34 грн у стягненні якої було відмовлено.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.07.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “Оператор газотранспортної системи України” на рішення Господарського суду Миколаївської  області від 06.06.2024 по справі №915/1565/21; витребувано у Господарського суду Миколаївської області матеріали справи №915/1565/21.
19.07.2024 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №915/1565/21.
22.07.2024 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли від Акціонерного товариства “Оператор газорозподільної системи “Миколаївгаз” надійшов відзив на апеляційну скаргу.
У своєму відзиві відповідач зазначає, що вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.
Відповідач зазначає, що при розгляді справи, судом першої інстанції враховано кризову ситуацію, яка склалася в державі внаслідок військової агресії проти України та не могла не вплинути негативно на фінансовий стан відповідача, як підприємства, яке надає комунальні послуги та фінансується переважно за рахунок встановленого Регулятором (НКРЕКП) тарифу на послуги розподілу природного газу.
Так, відповідач вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для зменшення належної до сплати суми пені у даній справі, є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання підприємством яке надає населенню комунальні послуги зобов`язань, проявом балансу між інтересами кредитора і боржника, узгоджується з нормами закону, які регулюють можливість такого зменшення, та є засобом недопущення використання неустойки ані як інструменту позивача для отримання безпідставних доходів, ані як способу відповідача уникнути відповідальності.
Щодо посилань позивача на те, що місцевий господарський суд, при ухваленні оскаржуваного рішення надав перевагу доводам відповідача, при цьому не надавши оцінки доказам, які подавались позивачем при поданні заперечень щодо клопотання про зменшення пені, відповідач посилається на практику Європейського суду з прав людини, зазначаючи, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
З огляду на вищевикладене, враховуючи предмет та підстави апеляційної скарги у даній справі, з метою врахування правової позиції Верховного Суду у подібних правовідносинах, відповідач вважає, що рішення у даній справі є законним та скасуванню не підлягає.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.07.2024  розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю “Оператор газотранспортної системи України” на рішення Господарського суду Миколаївської  області від 06.06.2024 по справі №915/1565/21 призначено на 16.09.2024 року о 14-30 год.
11.09.2024 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю “Оператор газотранспортної системи України”, а також 12.09.2024 від Акціонерного товариства “Оператор газорозподільної системи “Миколаївгаз” надійшли клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.09.2024 задоволені клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю “Оператор газотранспортної системи України” та Акціонерного товариства “Оператор газорозподільної системи “Миколаївгаз” про проведення судового засідання в режимі відеоконференції по справі №915/1565/21 поза межами приміщення суду; розгляд справи №915/1565/21 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “Оператор газотранспортної системи України” на рішення Господарського суду Миколаївської  області від 06.06.2024  призначено на 16.09.2024 року о 14-30 год. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та системи відеоконференцзв`язку EASYCON.
16.09.2024 у судове засідання, яке проводилось в режимі відеоконференції з`явились представники позивача та відповідача, які підтримали вимоги та доводи викладені ними письмово.
Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу та відзив на неї, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, керуючись Законом України «Про ринок природного газу» та Кодексом газотранспортної системи, затвердженим постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №2493 від 30.09.2015 (далі – Кодекс ГТС), 04.02.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України», як оператором, та Акціонерним товариством «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз», як замовником, було укладено договір транспортування природного газу №2002000111 (далі - Договір), за умовами якого оператор надає замовнику послугу транспортування природного газу (далі - послуга) на умовах, визначених у цьому договорі, а замовник сплачує оператору встановлені в цьому договорі вартість такої послуги та плат (за їх наявності), які виникають при його виконанні (п.2.1 Договору).
Позивач стверджує, а відповідач не спростовує, що такий договір відповідає умовам типового договору транспортування природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) №2497 від 30.09.2015.
Згідно з п.2.2 Договору послуги надаються на умовах, визначених у Кодексі, з урахуванням особливостей, передбачених цим Договором.
Пунктом 2.5 Договору, зокрема, встановлено, що замовник має оплачувати послуги на умовах, зазначених у договорі.
Відповідно до п.2.8 Договору взаємовідносини між замовником та оператором при забезпеченні (замовленні, наданні, супроводженні) послуг транспортування за цим договором здійснюються сторонами через інформаційну платформу оператора відповідно до вимог Кодексу. Замовник набуває права доступу до інформаційної платформи з моменту підписання цього договору, а його уповноважені особи - з моменту їх авторизації, що оформлюється наданим замовником повідомленням на створення облікового запису уповноважених осіб користувача платформи за формою, визначеною Кодексом. Після набуття права доступу до інформаційної платформи замовник зобов`язується дотримуватися порядку взаємодії з інформаційною платформою, визначеного Кодексом.
Згідно з п.4.1 Договору  замовник, зокрема, зобов`язаний не перевищувати замовлені потужності, визначені в цьому договорі; здійснити своєчасну та повну оплату додаткової плати оператору у разі перевищення розміру замовленої потужності та/або плати за зміну умов (обмежень) користування потужністю.
Відповідно до п.3.2 Договору  оператор, зокрема, має право стягувати із замовника додаткову плату у разі перевищення розміру договірної потужності.
Вартість перевищення замовленої потужності за кожний день газового місяця розраховується для кожного дня перевищення за формулою наведеною в п.8.4 Договору.
Згідно з умовами Договору позивач, як оператор, за результатами остаточної алокації відборів та подач відповідача, як замовника, здійснив розрахунок вартості плати за перевищення потужності у відповідних розрахункових місяцях, зокрема:
- за січень 2021 року було виявлено остаточні обсяги перевищення договірної потужності в розмірі 12493,72676 тис.куб.м всього на загальну суму 1861465,33 грн;
- за лютий 2021 року було виявлено остаточні обсяги перевищення договірної потужності в розмірі 16071,74394 тис.куб.м всього на загальну суму 2394561,28 грн;
- за березень 2021 року було виявлено остаточні обсяги перевищення договірної потужності в розмірі 27215,53610 тис.куб.м всього на загальну суму 4054897,15 грн.
Згідно з п.8.4 Договору замовник, який є оператором газорозподільної системи, здійснює остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги до двадцятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг.
Відповідно до умов Договору у випадку, якщо розрахунковий обсяг використання потужності замовником (оператором газорозподільної системи), визначений оператором газотранспортної системи на підставі остаточної алокації,  перевищує обсяг договірної потужності, замовник послуг транспортування зобов`язаний  здійснити оплату вартості перевищення договірної потужності за кожен день такого перевищення до двадцятого числа місяця, наступного за звітним,  відповідно до звіту використання договірної потужності та з урахуванням раніше перерахованих коштів.
Звіт оператора про використання замовленої потужності  замовником, який  надається до чотирнадцятого числа місяця, наступного за газовим місяцем, на його електронну адресу, містить розрахунок перевищення розміру договірних потужностей та рахунок на оплату або повідомлення про зарахування надмірно сплачених коштів у рахунок плати за використання договірної потужності на наступні періоди.
У відповідності до приписів п.8.4 Договору позивачем було направлено в інформаційній платформі відповідачу звіти про використання замовленої потужності відповідачем за газові місяці січень - березень 2021 року та рахунки на оплату за перевищення замовленої (договірної) потужності №01-2021-2002000111/1000121 від 31.01.2021 за січень 2021 року на суму 1861465,33 грн, №02-2021-2002000111/1000221 від 28.02.2021 за лютий 2021 року на суму 2394561,28 грн, №03-2021-2002000111/1000321 від 31.03.2021 за березень 2021 року на суму 4054897,15 грн.
Також позивачем направлено відповідачу акти наданих послуг (перевищення замовленої (договірної) потужності) №01-2021-2002000111/1000121 від 31.01.2021 за січень 2021 року на суму 1861465,33 грн, №02-2021-2002000111/1000221 від 28.02.2021 за лютий 2021 року на суму 2394561,28 грн, №03-2021-2002000111/1000321 від 31.03.2021 за березень 2021 року на суму 4054897,15 грн, які підписані відповідачем без зауважень.
З матеріалів справи вбачається, що у встановлені п.8.4 Договору строки відповідач у повному обсязі не сплатив на користь позивача вартість перевищення договірної потужності за січень - березень 2021 року в загальній сумі 8310923,76 грн, та поза межами строків оплати визначених умовами Договору відповідачем було проведено оплату за перевищення договірної потужності за січень 2021 року лише в загальній сумі 200000 грн,  що підтверджується реєстром платежів АБ «Укргазбанк».
Отже, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем до часу розгляду справи не здійснено оплати своїх зобов`язань за перевищення замовленої потужності за період січень-березень 2021 року на загальну суму 8110923,76 грн.
Як зазначалося раніше, рішення Господарського суду Миколаївської  області від 06.06.2024 по справі №915/1565/21 оскаржується позивачем лише в частині зменшення пені у зв`язку з чим, відповідно до вимог ст.269 Господарського процесуального кодексу України, переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оцінюючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, перевіривши дотримання судом норм процесуального права, в контексті встановлених обставин, судова колегія дійшла наступних висновків.
Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
За положеннями ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою ст. 16 Цивільного кодексу України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до вимог ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.
Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).
Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтями 610, 612 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За приписами частини першої статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Відповідно до ч.1 ст.546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, серед іншого, неустойкою.
Відповідно до пункту 13.5 Договору, у разі порушення замовником строків оплати, передбачених цим договором, замовник сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.
У відповідності до положень ст.ст. 1, 3 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань” платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (ч.1 ст.550 ЦК України).
У ч.6    ст.231 Господарського кодексу України    визначено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
Згідно з ч.6    ст.232 Господарського України     нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Отже на підставі статті 549 Цивільного кодексу України, статті 230 Господарського кодексу України та умов Договору, позивач цілком правомірно нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню.
Позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 533924,69 грн пені.
При цьому, відповідачем у даній справі було заявлено клопотання від 27.03.2024, у якому останній просив суд зменшити розмір стягуваної пені на 90%.
Вказане клопотання обґрунтоване, зокрема, відсутністю господарської діяльності, скрутним становищем підприємства відповідача, який повідомляє, що постановою №1773 від 29.09.2023 року Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг зупинила Акціонерному товариству “Оператор газотранспортної системи “Миколаївгаз” дію ліцензії на право провадження господарської діяльності з розподілу природного газу, виданої відповідно до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 29.06.2017 року №853. Враховуючи наведене, з 01.10.2023 Товариство не є оператором газорозподільної системи, не здійснює розподіл природного газу на території Миколаївської області, а тому не отримує жодних надходжень від основної діяльності.
Позивач проти зазначеного клопотання заперечував, посилаючись, зокрема, на те, що нараховані позивачем штрафні санкції є співмірними (адекватними) з розміром основного боргу та не перевищують його, у зв`язку з чим правові підстави для застосування статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України відсутні. 
Крім того, зменшення розміру штрафних санкцій на 90% є не зменшенням, а фактично відмовою у стягненні пені та звільненням відповідача від виконання обов`язку щодо необхідності своєчасної сплати наданих послуг. На переконання позивача, АТ “Миколаївгаз” не наводить доводів та не надає будь яких доказів як стосовно причин неналежного виконання своїх зобов`язань за Договором, так і стосовно вжиття чи невжиття ним заходів до виконання зобов`язання.
Судом апеляційної інстанції перевірено розрахунок пені позивача та встановлено, що він є вірним та арифметично правильним, разом із тим, колегія суддів зазначає наступне.
Як зазначалось раніше, згідно із приписами частини 1 статті 230 Господарського кодексу України неустойка є штрафною санкцією, яка застосовується до учасника господарських відносин у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Неустойка має подвійну правову природу - є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.
Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно забезпечення дисципліни боржника стосовно виконання зобов`язання (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі, у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.
Водночас застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.
Відповідно до частини 1 статті 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Згідно з частиною 2 статті 233 Господарського кодексу України якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
У випадку якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом (частина друга статті 551 Цивільного кодексу України). Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина третя статті 551 названого Кодексу).
Отже, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Цивільного кодексу України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшувати.
Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків), тощо.
У постанові Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 925/577/21 викладено висновок про те, що частина 3 статті 551 Цивільного кодексу України, з урахуванням положень статті 3 Цивільного кодексу України щодо загальних засад цивільного законодавства, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови якщо її розмір значно перевищує розмір збитків.
При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності (подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 922/266/20).
Верховний Суд у постанові від 29.05.2023 у справі №904/907/22 дійшов висновку, що норма частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України передбачає дві умови для зменшення розміру неустойки, а саме: (1) якщо він значно перевищує розмір збитків, (2) наявність інших обставин, які мають істотне значення. Водночас, тлумачення частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.
Зменшення неустойки (штрафу, пені) є протидією необґрунтованого збагачення однією з сторін за рахунок іншої; відповідає цивільно-правовим принципам рівності і балансу інтересів сторін; право на зменшення штрафу направлене на захист слабшої сторони договору, яка в силу зацікавленості в укладенні договору, монополістичного положення контрагенту на ринку, відсутності часу чи інших причин не має можливості оскаржити включення в договір завищених санкцій.
Конституцій Суд України у рішенні від 11.07.2013 у справі №7-рп/2013 зазначив, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині 3 статті 509 та частинах 1, 2 статті 627 Цивільного кодексу України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Таким чином, на підставі частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, частини 1 статті 233 Господарського кодексу України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, має право зменшити розмір неустойки (штрафу, пені) до її розумного розміру (такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №925/577/21).
Так, у п. 8.22 - 8.25 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
Принцип справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами. Основне призначення цього принципу вбачається в наданні суддям більше можливостей з`ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, встановити об`єктивну істину. Загалом зміст цих принципів (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону (правова позиція, викладена у постанові об`єднаної плати Верховного Суду Касаційного господарського суду від 06.12.2019 року у справі №910/353/19).
Проте, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.09.2019 року у справі №904/4685/18, від 21.11.2019 року у справі №916/553/19, від 22.11.2019 року у справі №922/937/19).
Разом з тим, цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (постанова Верховного Суду від 13.01.2020 року у справі №902/855/18).
У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 викладено висновок про те, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.
Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень ч.1, 2 ст. 233 Господарського кодексу України та ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України, тобто у межах судового розсуду.
Таким чином, в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням статті 233 Господарського кодексу України і частині третій статті 551 Цивільного кодексу України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 Господарського процесуального кодексу України.
Такий підхід є усталеним в судовій практиці, зокрема Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (постанови від 11.07.2023 у справі №914/3231/16, від 10.08.2023 у справі №910/8725/22, від 26.09.2023 у справі №910/22026/21, від 02.11.2023 у справі №910/13000/22, від 07.11.2023 у справі №924/215/23, від 09.11.2023 у справі №902/919/22).
У зв`язку з викладеним судова колегія зазначає, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22.
Судова колегія наголошує, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності в законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. 
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 04.02.2020 у справі №918/116/19, від 29.09.2020 у справі №909/1240/19 (909/1076/19), від 24.12.2020 №914/1888/19, від 26.01.2021 №916/880/20, від 23.01.2021 №921/580/19, від 26.01.2021 №916/880/20.
Неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
При цьому, суд не зобов`язаний встановлювати всі можливі обставини, які можуть вплинути на зменшення штрафних санкцій; це не входить в предмет доказування у справах про стягнення штрафу. Відповідно до принципу змагальності суд оцінює лише надані сторонами докази і наведені ними аргументи. Суд повинен належним чином мотивувати своє рішення про зменшення неустойки, із зазначенням того, які обставини ним враховані, якими доказами вони підтверджені, які аргументи сторін враховано, а які відхилено (статті 86, 236-238 Господарського процесуального кодексу України).
Подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 17.07.2021 у справі №916/878/20.
З урахуванням конкретних обставин даної справи, які мають юридичне значення, судом враховано:
-відсутність доказів, які б свідчили про погіршення фінансового стану, ускладнення в господарській діяльності чи завдання позивачу збитків саме в результаті порушення відповідачем умов договору;
-очевидну неспівмірність заявлених до стягнення суми пені, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання;
-правовий зміст інституту неустойки, основною метою якого є стимулювання боржника до виконання основного грошового зобов`язання,    при цьому остання не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора;
-пеня не є основною заборгованістю і, відповідно, при зменшенні її розміру позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому становищі, з урахуванням задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних та суми інфляційних втрат;
-з урахуванням конкретних обставин і в їх сукупності, зменшення розміру пені є оптимальним балансом інтересів сторін та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін.
З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про достатність підстав для зменшення заявленої позивачем до стягнення пені, оскільки, за даних обставин, присудження до стягнення із відповідача всього розміру пені матиме наслідком покладення на відповідача невиправданого тягаря, оскільки порушення відповідачем грошових зобов`язань за договором    є безпосереднім наслідком неможливості відповідача виконувати власні зобов`язання у зв`язку із певними обставинами. 
Отже на думку апеляційного суду, зменшення судом першої інстанції заявленої позивачем до стягнення пені на 50% до суми 266 962,35 грн повною мірою відповідає принципам справедливості,   добросовісності та розумності.
Колегія суддів також зауважує, що у даному спорі судом першої інстанції також стягнуто з відповідача на користь позивача заявлені до стягнення три проценти річних та інфляційні втрати у розмірі, що був заявлений позивачем, а тому негативні для позивача наслідки, у вигляді несвоєчасного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань з оплати поставленого газу, були компенсовані, у тому числі за рахунок таких грошових коштів.
При цьому, слід зауважити, що у даному випадку місцевий господарський суд не скористався своїм правом на зменшення заявлених позивачем до стягнення трьох процентів річних, а стягнув їх з відповідача у повному обсязі.
Враховуючи вищевикладене у сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що місцевим господарським судом цілком правомірно та обґрунтовано, з урахуванням засад добросовісності, справедливості, пропорційності та розсудливості, відповідно до умов діючого законодавства, на підставі ст. 233 Господарського кодексу України, ст. 551 Цивільного кодексу України зменшено розмір заявленої до стягнення суми пені до 266962,35 грн.
З огляду на зазначене, доводи апелянта стосовно неврахування судом першої інстанції майнового стану Товариства з обмеженою відповідальністю “Оператор газотранспортної системи України”, а також не надання оцінки доказам наданим позивачем разом із запереченнями на клопотання відповідача про зменшення пені,  колегією суддів відхиляються, оскільки судом першої інстанції було повно та всебічно досліджено аргументи сторін. У наявних матеріалах справи відсутні, а позивачем не надано доказів на підтвердження понесення останнім збитків, внаслідок порушення відповідачем свого зобов`язання з оплати поставленого газу за договором. Також, відсутні й докази понесення позивачем значних негативних наслідків внаслідок порушення відповідачем свого зобов`язання з оплати поставленого газу.
Колегія суддів звертає увагу, що із наданого позивачем звіту про фінансові результати (Звіт про сукупний дохід) за 2022 рік, а також бухгалтерської довідки щодо стану оплат дебіторської заборгованості за щодобові негативні небаланси та несанкціонований відбір від 26.06.2024, наданих до апеляційної скарги не вбачається, яким чином саме порушення Акціонерним товариством “Оператор газорозподільної системи “Миколаївгаз”  свого зобов`язання з оплати поставленого газу за договором вплинуло на фінансовий стан позивача.
Як вже було зазначено раніше, наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Колегія суддів звертає увагу, що визначення розміру, на який зменшуються нараховані штрафні санкції, є суб`єктивним правом суду, і в даному випадку ним було дотримано принцип розумного балансу між інтересами сторін, враховані обставини справи та матеріальний стан як відповідача, так і позивача у даній справі.
Такий висновок ґрунтується на правильному застосуванні норм чинного законодавства України (зокрема, статей 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України) та відповідає сформованій та сталій судової практиці, у тому числі суду касаційної інстанції, щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах.
Апеляційний суд також відхиляє доводи апелянта стосовно постійного здійснення апелянтом ремонтів, пов`язаних із ліквідацією наслідків бойових дій, оскільки апелянтом на підтвердження зазначеного не надано жодних доказів, а матеріали справи не місять підтверджень такої позиції.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного у справі судового рішення, оскільки їм вже було надано належну оцінку судом першої інстанції, вони не спростовують зроблених судом висновків про наявність підстав для часткового стягнення з відповідача суми пені.
Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має                          виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до  ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Приписами ч. 1   ст. 79 Господарського процесуального Кодексу України    передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Згідно з ч. ч. 1, 2, 3 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Беручи до уваги все наведене вище, враховуючи відсутність доказів понесення позивачем збитків внаслідок прострочення сплати суми заборгованості за поставлений газ, колегія суддів вважає правильним висновок місцевого господарського суду про можливість зменшення у цьому випадку пені до 266962,35 грн (із заявлених до стягнення 533924,69 грн).
Такий висновок суду не порушує балансу інтересів сторін та не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим    статтею 3 Цивільного кодексу України     (справедливість, добросовісність, розумність).
За вказаних обставин, доводи позивача про скасування рішення місцевого господарського суду в частині зменшення розміру пені є безпідставними.
Рішення суду першої інстанції прийняте у відповідності з вимогами діючого законодавства, а тому підстав для його скасування апеляційний господарський суд не вбачає.
Відповідно до    ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Статтею 276 Господарського процесуального кодексу України        передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю “Оператор газотранспортної системи України” задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Миколаївської  області від 06.06.2024 по справі №915/1565/21 залишається без змін.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги.
Керуючись статтями 129,  269,  275,  276,  281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Оператор газотранспортної системи України” на рішення Господарського суду Миколаївської  області від 06.06.2024 по справі №915/1565/21 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Миколаївської  області від 06.06.2024 по справі №915/1565/21 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.
Повний текст постанови складено та підписано 18.09.2024 року.

Головуюча суддя:                                                            Н.М. Принцевська

Судді:                                                                                С.І. Колоколов

                                                                                          Я.Ф. Савицький