ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2024 року 
м. Київ

cправа №  903/237/23 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Чумака Ю. Я. - головуючого, Дроботової Т. Б., Багай Н. О., 
розглянув у письмовому провадженні касаційну скаргу фізичної особи-підприємця Мосійчука Романа Сергійовича на ухвалу Північно-західного апеляційного господарського суду від   17.04.2024 (головуючий - Петухов М. Г., судді Олексюк Г. Є., Філіпова Т. Л.) у справі
за позовом Луцької міської ради
до фізичної особи-підприємця Мосійчука Романа Сергійовича,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - Державного реєстратора Куклинської сільської ради Ященка Віталія Олеговича,
про визнання протиправним та скасування рішення, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.
Короткий зміст і підстави позовних вимог
1. 06.03.2023 Луцька міська рада (далі - Луцька міськрада, Міськрада, позивач) звернулася до Господарського суду Волинської області з позовом до фізичної особи-підприємця Мосійчука Романа Сергійовича (далі - ФОП Мосійчук Р. С., Підприємець, відповідач), про: 
1) визнання протиправним і скасування рішення державного реєстратора Куклинської сільської ради Ященка Віталія Олеговича (держреєстратор Ященко В. О.) від 20.12.2019 з індексним номером 50364328 (далі - оспорюване рішення); 
2) зобов`язання ФОП Мосійчука Р. С. усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою комунальної власності на вулиці Кравчука, 34-А у місті Луцьку (далі - спірна земельна ділянка) шляхом знесення зовнішніх сходів, які прибудовані до об`єкта нерухомого майна, реєстраційний номер 1983009507101.
Позовна заява обґрунтовується тим, що оспорюване рішення суперечить чинному законодавству, порушує права територіальної громади міста Луцька та створює перешкоди в користуванні земельною ділянкою комунальної власності, оскільки Міськрадою не приймалося рішення про надання в користування спірної земельної ділянки та не надавався дозвіл на спорудження на ній прибудованих зовнішніх сходів, які є самочинно збудованим об`єктом нерухомості.
Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій
2. Рішенням Господарського суду Волинської області від 14.06.2023 (суддя Якушева І. О.) позов задоволено в зв`язку з обґрунтованістю позовних вимог.
3. Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 01.04.2024 (суддя Петухов М. Г.) апеляційну скаргу ФОП Мосійчука Р. С. від 15.03.2024 на рішення Господарського суду Волинської області від 14.06.2023 у справі № 903/237/23 залишено без руху. Зобов`язано скаржника протягом 10-днів з дня вручення цієї ухвали усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки та надати суду нову редакцію апеляційної скарги, оформлену з дотриманням положень статті 258 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), мотивоване клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду, в якому вказати інші підстави, з доказами їх надсилання іншим учасникам справи, з яких буде вбачатися перелік надісланих документів, належним чином оформлений ордер від 15.03.2024 серії АС № 1086275 та договір про надання правничої допомоги, на підставі якого видано вказаний ордер. Роз`яснено скаржнику, що невиконання вимог цієї ухвали тягне за собою наслідки, передбачені статтями 260, 261 ГПК України.
Ухвала аргументована тим, що наведені відповідачем підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Волинської області від 14.06.2023 у справі № 903/237/23 є неповажними та такими, що виникли внаслідок дій самого скаржника. 
4. Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від   17.04.2024, постановленою на підставі пункту 4 частини 1 статті 261 ГПК України, відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ФОП Мосійчука Р. С. на рішення Господарського суду Волинської області від 14.06.2023 у справі № 903/237/23.
Зазначена ухвала мотивована посиланням на положення статей 7, 9, 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", статті 4 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні", пунктів 4, 5 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінетів Міністрів України від 07.02.2022 № 265 (далі - Порядок № 265), статей 120, 242, 256, 261 ГПК України, застосовуючи які, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про пропуск Підприємцем встановленого 20-денного процесуального строку без поважних причин для його поновлення з огляду на те, що: 
1)   якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення в справі (такий висновок викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.01.2020 у справі № 910/22873/17, від 14.08.2020 у справі № 904/2584/19, від 19.05.2021 у справі № 910/16033/20, від 20.07.2021 у справі № 916/1178/20); 
2) направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічний висновок сформульовано в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 та в постановах Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від   21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б, від   21.01.2021 у справі № 910/16249/19, від 19.05.2021 у справі №910/16033/20); 
3) місцевий господарський суд належним чином повідомляв ФОП   Мосійчука   Р. С. про розгляд справи, неодноразово відкладав її розгляд з метою забезпечення відповідачу можливості взяти участь у судових засіданнях, а неотримання поштової кореспонденції, надісланої судом на правильну адресу ( АДРЕСА_1 ), за якою Підприємець офіційно зареєстрований в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, є наслідком дій самого відповідача, який змінив місце фактичного проживання, не зареєструвавши нового місця проживання; 
4) відповідно до постанови від 27.12.2023 про закінчення виконавчого провадження ВП   №   НОМЕР_1 державним виконавцем було закінчено виконавче провадження з примусового виконання наказу Господарського суду Волинської області від 24.07.2023 №   903/237/23-2 про стягнення з ФОП Мосійчука Р. С. судового збору в зв`язку зі сплатою судового збору та витрат виконавчого провадження в повному обсязі. В зв`язку з цим, починаючи, як мінімум з 27.12.2023, відповідач був обізнаний з існуванням рішення Господарського суду Волинської області від 14.06.2023 у справі № 903/237/23 та виданих на його виконання наказів, однак, лише 06.03.2024, тобто більш як через 2 місяці Підприємець звернувся до адвоката для захисту своїх інтересів, а до цього не вчиняв жодних дій щодо оскарження рішення; 
5) наведені відповідачем підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення фактично базуються на підставах, викладених в апеляційній скарзі, які (підстави) вже були визнано судом неповажними в ухвалі про залишення апеляційної скарги без руху.
При цьому апеляційний суд врахував правову позицію Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), викладену в рішенні від 01.06.2006 у справі "В`ячеслав Корчагін проти Росії", в якому ЄСПЛ зазначив таке: 
"Незважаючи на те, що матеріали справи, що надходять до суду, не містять конкретних доказів, таких як поштові відмітки, що стосуються відправлення рішення суду, сам заявник визнав у національному провадженні, що ці рішення були направлені на його адресу і потім були повернуті суду як недоставлені. Тому немає сумніву, що з метою повідомлення заявника була використана правильна адреса. У межах конкретної судової стадії провадження проти заявника сторонами не заперечувалося, що повідомлення про винесення рішення і власне рішення було надіслано на зареєстровану адресу заявника, що стосується поведінки національних органів влади у даній справі, суд зазначив, що вони діяли відповідно до законодавства, надсилаючи повідомлення на зареєстровану адресу проживання. Також інформація, яка стосується призначених слухань, була своєчасно та адекватно доступною через інтернет-сторінку (вебсайт) суду. Таким чином, суд демонстрував достатню старанність, щоб дозволити заявнику, який повинен був знати правила, що застосовуються до надіслання судових повідомлень, які стосуються підприємців, визначитися з провадженням проти нього, а саме процедури оскарження у справі".
Короткий зміст вимог касаційної скарги
5. Не погоджуючись з ухвалою суду апеляційної інстанції, ФОП Мосійчук Р. С. звернувся з касаційною скаргою, у якій просить зазначену ухвалу скасувати та направити справу до Північно-західного апеляційного господарського суду для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження в справі.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
6. На обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції положень частини 2 статті 256 ГПК України, наголошуючи на тому, що: 
1)   за умов необізнаності про існування спору за його участю ФОП Мосійчук Р. С. як сторона спору був позбавлений можливості виконати вимоги норми частини 7 статті 120 ГПК України щодо повідомлення суду про зміну місця свого проживання чи реєстрації, на яку (норму) міститься посилання в ухвалі суду апеляційної інстанції від 01.04.2024, позаяк уже при відкритті провадження Підприємець за місцем реєстрації фактично не проживав, а його анкетні дані судом жодного разу не встановлювалися; 
2) правова позиція Верховного Суду про можливість вважати ФОП Мосійчука Р. С. таким, що повідомлявся про час і місце розгляду справи, не може бути застосована до відносин початку відліку строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, оскільки стаття 256 ГПК України містить чітку вказівку саме на вручення повного тексту судового рішення та гарантоване право сторони на поновлення строку апеляційного оскарження в разі подання апеляційної скарги в 20-денний термін з дня вручення судового рішення; 
3) мотиви та підстави подання апеляційної скарги не стосуються тих обставин, що відповідач не був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи судом першої інстанції, а його рішення оскаржується зовсім із інших підстав; 
4) рішення Господарського суду Волинської області від 14.06.2023 є очевидно незаконним, оскільки ухвалено з порушенням вимог щодо підвідомчості спорів (оцінка аналогічним обставинам надавалася Верховним Судом у постанові від 10.01.2024 у справі № 903/238/23).
Узагальнений виклад позицій інших учасників справи
7. Луцька міськрада у відзиві на касаційну скаргу просить відмовити в її задоволенні з мотивів, викладених в оскаржуваній ухвалі.
Третя особа не скористалася правом на подання відзиву на касаційну скаргу.
Розгляд справи Верховним Судом 
8. Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від   24.06.2024 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ФОП Мосійчук Р. С. на ухвалу Північно-західного апеляційного господарського суду від   17.04.2024 у справі №   903/237/23 та постановлено здійснити розгляд цієї справи в порядку письмового провадження.
Фактичні обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції
9. Ухвалою Господарського суду Волинської області від 13.03.2023 у справі № 903/237/23 прийнято позовну заяву Міськради до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 05.04.2023 та залучено держреєстратора Ященка В. О. як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача. 
Зазначену ухвалу надіслано відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою: АДРЕСА_2 , однак її (ухвалу) було повернуто до суду з поштовою відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою".
При цьому згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, місцезнаходженням (місцем реєстрації) ФОП   Мосійчука Р. С. є: АДРЕСА_2 (а.   с.   51).
В судове засідання суду першої інстанції 05.04.2023 представники відповідача та третьої особи не з`явилися, а тому з метою забезпечення відповідачу права на захист та з метою повторного належного повідомлення, судом першої інстанції шляхом постановлення ухвали було відкладено підготовче засідання на 03.05.2023.
Вказану ухвалу від 05.04.2023 про відкладення підготовчого засідання було надіслано відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою: 45200, Волинська область, м. Ківерці, вул. 45 Років Перемоги, 17. 
Проте ухвала від 05.04.2023, надіслана відповідачу за вказаною адресою, повернулася до суду з поштовою відміткою "за   закінченням терміну зберігання".
В подальшому, Господарський суд Волинської області ухвалою від 03.05.2023 закрив підготовче провадження і призначив справу до розгляду по суті на 17.05.2023.
Ухвалу від 03.05.2023 було надіслано відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою: 45200, Волинська область, м. Ківерці, вул. 45 Років Перемоги, 17. 
Однак ухвала від 03.05.2023, надіслана відповідачу за вказаною адресою, повернулася до суду з поштовою відміткою "за закінченням терміну зберігання".
В судовому засіданні з 17.05.2023 було оголошено перерву до 14.06.2023, а відповідача та третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача,  було повідомлено про перерву шляхом надіслання ухвали.
Ухвалу Господарського суду Волинської області від 17.05.2023 було надіслано відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою: 45200, Волинська область, м. Ківерці, вул. 45 років Перемоги, 17. 
Проте зазначена ухвала повернулася до суду з поштовою відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою".
10. У судовому засіданні 14.06.2023 Господарський суд Волинської області ухвалив рішення по суті спору, повний текст якого складено 19.06.2023 та було надіслано відповідачу 21.06.2023 рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою: АДРЕСА_2 . 
Однак зазначене рішення повернулося до суду з поштовою відміткою "за закінченням терміну зберігання".
Постановою від 27.12.2023 про закінчення виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 державним виконавцем було закінчено виконавче провадження з примусового виконання наказу Господарського суду Волинської області від 24.07.2023 № 903/273/23-2 про стягнення з ФОП Мосійчука Р.С. судового збору в зв`язку зі сплатою судового збору та витрат виконавчого провадження в повному обсязі.
Позиція Верховного Суду
11. Здійснивши розгляд касаційної скарги у письмовому провадженні, дослідивши наведені у ній доводи, подані заперечення, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.
12. Предметом касаційного перегляду є ухвала апеляційного господарського суду про відмову у відкритті апеляційного провадження, постановлена відповідно до пункту 4 частини 1 статті   261 ГПК України, відтак з`ясуванню підлягає питання щодо наявності чи відсутності поважних причин пропуску відповідачем передбаченого цим Кодексом 20-денного строку на апеляційне оскарження рішення місцевого господарського суду та правомірності застосування судом апеляційної інстанції зазначеної процесуальної норми.
В зв`язку з цим колегія суддів не бере до уваги доводи скаржника про нібито очевидну незаконність рішення Господарського суду Волинської області від 14.06.2023, оскільки такі передчасні доводи зводяться виключно до заперечень щодо законності та обґрунтованості рішення суду, ухваленого за результатами розгляду спору по суті заявлених позовних вимог, надання правової оцінки якому об`єктивно виходить за межі предмета касаційного оскарження в цій справі.  
13. В основу оскаржуваної ухвали покладено висновок апеляційного суду про недоведеність відповідачем наявності поважних причин для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення місцевого господарського суду, оскільки суд першої інстанції належним чином повідомляв ФОП   Мосійчука   Р. С. про розгляд справи, неодноразово відкладав її розгляд з метою забезпечення відповідачу можливості взяти участь у судових засіданнях, а неотримання скаржником поштової кореспонденції, надісланої судом на правильну адресу ( АДРЕСА_1 ), за якою Підприємець офіційно зареєстрований в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, є наслідком дій самого відповідача, який змінив місце фактичного проживання, не зареєструвавши свого нового місця проживання.
14. Колегія суддів погоджується із зазначеним обґрунтованим висновком суду апеляційної інстанції з огляду на таке.
15. Відповідно до частин 1, 2 статті 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1)   рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.
16. Як установлено апеляційним судом в ухвалі від 01.04.2024 про залишення без руху апеляційної скарги в справі № 903/237/23 та підтверджується матеріалами справи, оскаржуване рішення ухвалено 14.06.2023, його повний текст складено 19.06.2023, а тому, з урахуванням норм статті 256 ГПК України, останнім днем подання апеляційної скарги на вказане   рішення було 10.07.2023. 
Натомість Підприємець звернувся із апеляційною скаргою лише 15.03.2024, тобто зі значним пропуском встановленого процесуального строку (більше 8 місяців).
17. Як на підставу для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Волинської області від 14.06.2023 ФОП   Мосійчук   Р.   С. в апеляційній скарзі зазначив, що не був обізнаний з перебуванням у провадженні суду першої інстанції справи № 903/237/23, а з оскаржуваним рішенням представник скаржника ознайомився 11.03.2024 на підставі заяви про ознайомлення з матеріалами справи. При цьому ані позовної заяви, ані ухвали про відкриття провадження, ані рішення від 14.06.2023 Мосійчук Р. С. за адресою, куди надсилалася поштова кореспонденція, не отримував, оскільки місце фактичного проживання Мосійчука Р. С. є іншим, ніж зазначено в позовній заяві.
18. Питання щодо поновлення та продовження процесуальних строків врегульовано нормами статті 119 ГПК України, згідно із частиною 1 якої суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
З правового аналізу наведеної норми вбачається, що законодавець не передбачив обов`язку суду автоматично поновлювати пропущений строк за наявності відповідного клопотання заявника, оскільки у кожному випадку суд має чітко визначити, з якої саме поважної причини такий строк було порушено скаржником, та чи підлягає він поновленню. Відтак, суд може поновити пропущений процесуальний строк лише у виняткових випадках, тобто причини поновлення таких строків повинні бути не просто поважними, але й мати такий характер, не зважати на який було би несправедливим і таким, що суперечить загальним засадам законодавства.
Норми ГПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.
19. У своїй практиці ЄСПЛ сформував правову позицію, відповідно до якої встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (справи "Белле проти Франції" (Bellet v. France), "Ільхан проти Туреччини" (Ilhan v. Turkey), "Пономарьов проти України", "Щокін проти України" та інші).
Доступність права на оскарження у зв`язку з пропуском встановленого строку неодноразово була предметом розгляду ЄСПЛ. Так, у своєму рішенні у справі "Скорик проти України" ЄСПЛ зазначив, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), якщо в національному правовому порядку існує процедура апеляції, держава має гарантувати, що особи, які знаходяться під її юрисдикцією, мають право в апеляційних судах на основні гарантії, передбачені Конвенцією. Так, повинні враховуватися особливості провадження, що розглядається, відповідно до національного правопорядку, а також роль апеляційного суду в них. У справі "Зубак проти Хорватії" (Zubac v. Croatia) ЄСПЛ, розглядаючи загальні принципи стосовно доступу до судів вищої інстанції та обмеження ratione valoris (компетенція з огляду на цінність), зробив висновок, що стаття 6 Конвенції не зобов`язує Договірні держави створювати апеляційні чи касаційні суди, проте якщо такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6 Конвенції, наприклад, у тій частині, у якій вона гарантує учасникам судового процесу ефективне право на доступ до суду.
Таким чином, ЄСПЛ роз`яснив, що положення статті 6 Конвенції, включаючи право на доступ до суду, поширюються також на апеляційне чи касаційне оскарження судового рішення, якщо таке право передбачено національним законодавством. Відповідно поновлення пропущеного строку на апеляційне чи касаційне оскарження судового рішення є механізмом забезпечення певної гнучкості та пропорційності при вирішенні питання про допуск скаржника до апеляційного чи касаційного судів.
З аналізу практики ЄСПЛ убачається, що поновлення строку на оскарження судового рішення може бути обґрунтованим та вважається співвідносним та виправданим стосовно неповного забезпечення принципу правової визначеності, у випадках, якщо: 1) недотримання строків було зумовлене діями (бездіяльністю) суду попередньої інстанції, зокрема, особі не надіслано протягом строку на оскарження судового рішення копію повного тексту рішення суду попередньої інстанції (справа "Мушта проти України"); 2) пропуск строку на оскарження обумовлений особливими і непереборними обставинами суттєвого та переконливого характеру (справи "Рябих проти Росії", "Устименко проти України"); 3) відновлення строку необхідне для виправлення фундаментальних недоліків або помилок правосуддя (виправлення серйозних судових помилок) (справи "Безруков проти Росії", "Брумареску проти Румунії" (Brumarescu v. Romania)).
У пункті 41 рішення від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" ЄСПЛ вказав, що "правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків".
20. Таким чином, колегія суддів зауважує, що підстави пропуску строку апеляційного оскарження можуть бути визнані поважними, а строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк подання апеляційної скарги та підтверджені належними доказами.
Разом з тим Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що звернення до апеляційного суду з апеляційною скаргою це право сторони, а не обов`язок, тому, якщо особа вважає за необхідне скористатися своїм правом на апеляційне оскарження, то реалізація зазначеного права повинна відбуватися із дотриманням порядку та строків, встановлених положеннями ГПК України. Зловживання процесуальними правами не допускається.
21. У розумінні статті 86 ГПК України питання про поважність причин пропуску процесуального строку вирішується судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Для поновлення процесуального строку суд має встановити відповідні обставини, задля чого заявник має довести суду їх наявність та непереборність, у зв`язку з тим, що фактично норма про можливість поновлення процесуальних строків є по суті пільгою, яка може застосовуватись як виняток із загального правила, оскільки в іншому випадку нівелюється значення чіткого визначення законодавцем кожного з процесуальних строків.
22. Частиною 3 статті 256 ГПК України передбачено, що строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині 2 статті 261 цього Кодексу.
Виходячи зі змісту частин 2 та 3 статті 256 ГПК України, клопотання про поновлення строку подання апеляційної скарги повинно містити обґрунтування поважності пропуску цього строку. При цьому поважними визнаються такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальних дій. ГПК України не пов`язує право суду поновити пропущений процесуальний строк лише з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку. У кожному випадку суд з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінює доводи, наведені на обґрунтування клопотання про його поновлення, та робить мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку (аналогічну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 912/2325/17, від   18.01.2019 у справі №   921/396/17-г, від 19.06.2020 у справі № 926/1037-б/15, від 16.04.2021 у справі № 904/3258/14).
23. Верховний Суд вважає, що за результатами розгляду клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції апеляційний суд обґрунтовано визнав підстави, наведені в цьому клопотанні, неповажними з огляду на таке.
24. Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб-підприємців з Єдиного державного реєстру.
25. Суд апеляційної інстанції правомірно зазначив, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців або фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу відповідно до норм статті   120 ГПК України.
26. Відхиляючи доводи скаржника про неврахування судом апеляційної інстанції довідки Тростянецького старостинського округу Ківерцівської міської ради Луцького району Волинської області, згідно з якою  ОСОБА_2 проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_3, Верховний Суд не може не погодитися з правильними висновками апеляційного суду про те, що:
1) згідно зі статтею 4 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" особа одночасно може мати лише одне задеклароване або одне зареєстроване місце проживання (перебування);
2) відповідно до пунктів 4, 5 Порядку № 265 особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, які на законних підставах постійно або тимчасово проживають на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання та прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати/зареєструвати його;
3) таким чином, особа може мати лише одне зареєстроване місце проживання (перебування), і саме за нею ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. В той же час, відповідач, змінивши місце проживання (перебування), у встановленому законом порядку не знявся із попередньо зареєстрованого місця проживання та не зареєстрував  нового місця проживання;
4) вказана довідка не містить відомостей щодо часу, з якого відповідач мешкає за зазначеною в ній адресою;
5) оскільки на скаржника як на фізичну особу-підприємця пунктом 5 частини 4 статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" покладено обов`язок зазначати відомості місцезнаходження (адреса місця проживання, за якою здійснюється зв`язок з фізичною особою-підприємцем), які відповідно до статті 10 цього Закону вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, то місцевий господарський суд належним чином повідомляв відповідача про наявність судового провадження № 903/237/23, неодноразово відкладаючи розгляд справи для забезпечення можливості явки відповідача або його представника в судове засідання;
6) в свою чергу, саме внаслідок дій Підприємця, який, маючи інше місце проживання, ніж офіційне зареєстроване, вказане в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, не вчиняв дій щодо перевірки надісланої йому поштової кореспонденції, а також не актуалізував свої відомості в зазначеному реєстрі з метою отримання поштової кореспонденції, яка направлялась йому, отже, неотримання поштової кореспонденції, направленої на правильну адресу відповідача, було наслідком дій самого відповідача.
27. Верховний Суд також не бере до уваги аргументи скаржника про його право на поновлення строку на апеляційне оскарження на підставі пункту 1 частини 2 статті 256 ГПК України з огляду на таке.
28. Частиною 1 статті 285 ГПК України передбачено, що судові рішення суду апеляційної інстанції вручаються (видаються або надсилаються) в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу.
Згідно з частинами 5, 6, 11 статті 242 ГПК України (в редакції, чинній до 17.10.2023, тобто станом на час направлення відповідачу рішення від 14.06.2023) учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності в особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення, якщо така адреса відсутня. Днем вручення судового рішення є: день вручення судового рішення під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо судове рішення надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення. У   випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
29. Частиною 7 статті 120 ГПК України (в редакції, чинній до 17.10.2023) передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
30. Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що наведене в нормі пункту 1 частини 2 статті 256 ГПК України правило щодо початку відліку строку, з якого особа має право на поновлення строку на апеляційне оскарження (з дня вручення йому повного рішення суду), необхідно застосовувати в сукупності з положеннями частини 6 статті 242 цього Кодексу.
31. Верховний Суд зауважує, що, виходячи зі змісту диспозитивних положень пунктів 1- 5 частини   6 статті   242 ГПК України, днем вручення судового рішення може бути не лише день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення (тобто день фактичного отримання рішення), на чому помилково наполягає скаржник на обґрунтування своїх заперечень, а й день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси, в зв`язку з чим апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що фактичне ознайомлення 11.03.2024 представника відповідача з рішенням від   14.06.2023 та пропуск строку на його апеляційне оскарження зумовлено передусім бездіяльністю ФОП   Мосійчука   Р.   С. щодо неповідомлення суду про зміну офіційної адреси свого місцезнаходження (місця проживання), зареєстрованої в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.  
32. Судом апеляційної інстанції достовірно встановлено та скаржником не спростовано факт направлення на офіційну адресу ФОП   Мосійчука   Р. С., зареєстровану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, усіх ухвал та оскаржуваного рішення в справі № 903/237/23 рекомендованими листами з повідомленнями про вручення та їх подальшого повернення до суду установою зв`язку з відмітками "адресат відсутній за вказаною адресою"  або "за закінченням терміну зберігання".
33. У разі, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі (такий висновок викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постановах від 13.01.2020 у справі №910/22873/17, від 14.08.2020 у справі № 904/2584/19, від 19.05.2021 у справі №910/16033/20, від 20.07.2021 у справі №916/1178/20).
Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (схожий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від   25.04.2018 у справі № 800/547/17 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б, від 21.01.2021 у справі №   910/16249/19, від 19.05.2021 у справі № 910/16033/20).
При цьому апеляційний суд врахував правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від   01.06.2006 у справі "В`ячеслав Корчагін проти Росії", в якому зазначено таке: 
"Незважаючи на те, що матеріали справи, що надходять до суду, не містять конкретних доказів, таких як поштові відмітки, що стосуються відправлення рішення суду, сам заявник визнав у національному провадженні, що ці рішення були направлені на його адресу і потім були повернуті суду як недоставлені. Тому немає сумніву, що з метою повідомлення заявника була використана правильна адреса. У межах конкретної судової стадії провадження проти заявника сторонами не заперечувалося, що повідомлення про винесення рішення і власне рішення було надіслано на зареєстровану адресу заявника, що стосується поведінки національних органів влади у даній справі, суд зазначив, що вони діяли відповідно до законодавства, надсилаючи повідомлення на зареєстровану адресу проживання. Також інформація, яка стосується призначених слухань, була своєчасно та адекватно доступною через інтернет-сторінку (вебсайт) суду. Таким чином, суд демонстрував достатню старанність, щоб дозволити заявнику, який повинен був знати правила, що застосовуються до надіслання судових повідомлень, які стосуються підприємців, визначитися з провадженням проти нього, а саме процедури оскарження у справі".
Колегія суддів також звертає увагу на те, що в пункті 6.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19 та в пункті 97 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постановах від   17.05.2024 у справі №   910/17772/20 сформульовано висновки про те, що негативні наслідки неодержання підприємцем звернення до нього, якщо таке звернення здійснене добросовісно і розумно, покладаються на підприємця. Не може вважатися неотриманим чи отриманим несвоєчасно звернення відправника до одержувача, якщо одержувач власними діями чи бездіяльністю (наприклад, несвоєчасним зверненням до відділення поштового зв`язку, незабезпечення особи для отримання кореспонденції за своєю адресою тощо) призвів до затримки в одержанні кореспонденції. Протилежний підхід суперечив би принципам справедливості, добросовісності і розумності (стаття 3 ЦК України).
34. Ураховуючи викладені вище правові висновки Верховного Суду та ЄСПЛ, а також обставини того, що судом першої інстанції було проголошено в судовому засіданні скорочене (вступна та резолютивна частини) рішення від 14.06.2023, його повний текст було складено 19.06.2023 та надіслано відповідачу 21.06.2023 рекомендованим листом з повідомленням про вручення, то апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що в розумінні пункту 5 частини   6 статті   242 ГПК України днем вручення судового рішення слід вважати проставлення в поштовому повідомленні відмітки про його повернення "за закінченням терміну зберігання" (24.07.2023).
35. Наведеним вище повністю спростовуються недоречні твердження скаржника про те, що: 
1)   за умов необізнаності про існування спору за його участю ФОП Мосійчук Р. С. як сторона спору був позбавлений можливості виконати вимоги норми частини 7 статті 120 ГПК України щодо повідомлення суду про зміну місця свого проживання чи реєстрації, на яку (норму) міститься посилання в ухвалі суду апеляційної інстанції від 01.04.2024, позаяк уже при відкритті провадження Підприємець за місцем реєстрації фактично не проживав, а його анкетні дані судом жодного разу не встановлювалися; 
2) правова позиція Верховного Суду про можливість вважати ФОП Мосійчука Р. С. таким, що повідомлявся про час і місце розгляду справи, не може бути застосована до відносин початку відліку строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, оскільки стаття 256 ГПК України містить чітку вказівку саме на вручення повного тексту судового рішення та гарантоване право сторони на поновлення строку апеляційного оскарження в разі подання апеляційної скарги в 20-денний термін з дня вручення судового рішення.
36. Крім того, суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що відповідно до постанови від   27.12.2023 про закінчення виконавчого провадження ВП   №   НОМЕР_1 державним виконавцем було закінчено виконавче провадження з примусового виконання наказу Господарського суду Волинської області від 24.07.2023 №   903/237/23-2 про стягнення з ФОП   Мосійчука Р. С. судового збору в зв`язку зі сплатою судового збору та витрат виконавчого провадження в повному обсязі. В зв`язку з цим, починаючи, як мінімум з   27.12.2023, відповідач був обізнаний з існуванням рішення Господарського суду Волинської області від   14.06.2023 у справі № 903/237/23 та виданих на його виконання наказів, однак, лише 06.03.2024, тобто більш як через 2 місяці Підприємець звернувся до адвоката для захисту своїх інтересів, а до цього не вчиняв жодних дій щодо оскарження рішення.
37. Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що наведені в заяві відповідача підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Волинської області від 14.06.2023 у справі № 903/237/23 є неповажними, позаяк виникли із суб`єктивних причин - внаслідок дій самого скаржника щодо неотримання поштової кореспонденції, яка надсилалася судом першої інстанції за офіційною (зареєстрованою) адресою Підприємця, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. 
Тим більше, що доводи скаржника фактично базуються на підставах, викладених в апеляційній скарзі, які (підстави) вже були визнано судом неповажними в ухвалі від   01.04.2024 про залишення апеляційної скарги ФОП   Мосійчука Р. С. без руху.
38. В Україні визнається і діє принцип верховенства права (стаття 8 Конституції України).
Одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності.
Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
39. У рішеннях ЄСПЛ від 28.03.2006 у справі "Мельник проти України" та від 18.11.2010 у справі "Мушта проти України" зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. 
При цьому Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ у справах "Ейрі проти Ірландії", від 09.10.1979, п. 24, Series A № 32, та "Ґарсія Манібардо проти Іспанії", від 15.02.2000, заява №   38695/97, п. 43, ECHR 2000-II).
Так, у рішенні ЄСПЛ у справі "Ґарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (див., наприклад, Monnel and Morris v. the United Kingdom, рішення від 02.03.1987, а також Helmers v., рішення від 29.10.1996). 
ЄСПЛ у рішеннях від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України", від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України" також зазначив, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб.
40. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного здійснення правосуддя і дотримання принципу правової визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (див. рішення ЄСПЛ від 28.10.1998  у справі "de Rada Cavanilles v. Spain", Reports 1998-VIII, (§ 45), від 21.12.2010 "Peretyaka and Sheremetyev v. Ukraine", № 17160/06 та №   35548/06, (§ 34)).
У справі "Устименко проти України" ЄСПЛ зазначив, що сама концепція "поважних причин" не є чіткою, тому для національних судів ще важливішим було вказати причини свого рішення про поновлення пропущеного строку і відновлення провадження у справі заявника.
Якщо строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності.
Виходячи із зазначених критеріїв, ЄСПЛ визнає легітимними обмеженнями встановлені державами-членами Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення від 28.10.2004 у справі "Нешев проти Болгарії").
41. Касаційна інстанція не бере до уваги посилання скаржника на обґрунтування зазначених заперечень на те, що мотиви та підстави подання апеляційної скарги не стосуються тих обставин, що відповідач не був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи судом першої інстанції, а його рішення оскаржується зовсім із інших підстав, оскільки відсутність зазначення відповідних доводів і мотивів у апеляційній скарзі якраз може додатково свідчити про фактичне визнання скаржником обставин пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду без поважних причин, а відтак і не спростовує правильність висновку апеляційного суду про відмову в поновленні пропущеного строку. 
42. Отже, у контексті забезпечення реалізації права на оскарження судового рішення та вирішення питання поновлення строків на таке оскарження у рішеннях ЄСПЛ сформувалася стала практика, відповідно до якої поновлення строків на оскарження може бути виправданим, якщо пропуск строку є поважний, об`єктивно незалежний від волі та поведінки скаржника.
Невиконання ж скаржником вимог процесуального законодавства, зокрема недоведеність ним поважних причин для поновлення пропущеного процесуального строку, наділяє суд апеляційної інстанції правом відмовити у відкритті апеляційного провадження на підставі пункту 4 частини 1 статті 261 ГПК України.
43. Так, пунктом 4 частини 1 статті 261 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.
44. Доводи та міркування, наведені в касаційній скарзі, не спростовують правильності висновків суду апеляційної інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали.
45. За наведених обставин Верховний Суд дійшов висновку про обґрунтованість висновку суду апеляційної інстанції про наявність підстав для відмови у відкритті апеляційного провадження на підставі   пункту 4 частини 1 статті 261 ГПК України,   оскільки ФОП   Мосійчук   Р.   С. не довів існування поважних причин, що зумовили пропуск процесуального строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції та об`єктивно свідчили би про неможливість своєчасного звернення з апеляційною скаргою.
46. Ураховуючи викладене, колегія суддів не вбачає порушення судом апеляційної інстанції положень статей 119, 242, 256, 261 ГПК України та дійшла висновку, що доводи скаржника не отримали підтвердження, в зв`язку з чим касаційна скарга не підлягає задоволенню.
47. З наведених раніше мотивів колегія суддів погоджується з обґрунтованими доводами позивача, викладеними у відзиві на касаційну скаргу.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
48. Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
49. За змістом частин 1, 3 статті 304 ГПК України ухвали судів першої та апеляційної інстанцій можуть бути оскаржені в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктами 2 і 3 частини 1 статті 287 цього Кодексу. Касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанції розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.
50. Відповідно до частини 1 статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
51. За наведених обставин висновок суду апеляційної інстанції щодо відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ФОП   Мосійчука   Р.   С. відповідає вимогам статей   119, 242, 256, 261 ГПК України, що свідчить про відсутність підстав для скасування оскаржуваної ухвали як такої, що постановлена без порушень норм процесуального закону.
52. Ураховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, передбачені статтею 300 ГПК України, колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не отримали свого підтвердження під час касаційного провадження, не спростовують висновку суду апеляційної інстанції про пропуск Підприємцем встановленого 20-денного процесуального строку без поважних причин для його поновлення, що призвело до правомірної відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою відповідача, в зв`язку з чим немає підстав для задоволення касаційної скарги.
Розподіл судових витрат
53. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця Мосійчука Романа Сергійовича залишити без задоволення.
Ухвалу Північно-західного апеляційного господарського суду від   17.04.2024 у справі №   903/237/23 залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 Ю. Я.   Чумак

Судді                                                                                                  Т. Б. Дроботова 

                                                                                                           Н. О. Багай