ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

11 липня 2024 року 	м. Дніпро	справа № 340/4494/22	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Юрко І.В., суддів:  Білак С.В., Чабаненко С.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2023 року в адміністративній справі №340/4494/22 (головуючий суддя І першої інстанції - Кравчук О.В.) за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Кіровоградській області про визнання протиправною та скасування постанови,-

                                                          В С Т А Н О В И В :
Позивач 28.09.2022 року звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Держпраці у Кіровоградській області, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову від 30 серпня 2022 року №1315/11/11/РРО/3274620153/ТД-ФС про застосування  до  нього штрафу в розмірі 195000 грн. 00 коп..
В обґрунтування позову зазначено, що спірною  постановою на позивача накладено штраф за порушення законодавства про працю та зайнятість населення (допущено до роботи кухаря без відповідного наказу про прийняття на роботу). При цьому, позивач вважає, що під час винесення постанови відповідачем були порушені норми процесуального права, а саме неналежним чином повідомлено про розгляд справи щодо притягнення його до адміністративної відповідальності. Крім того, позивач зазначає, що господарську діяльність за вказаною адресою він не здійснював. Натомість, перевірене торгове приміщення винаймається та використовується його братом ОСОБА_2 , який також зареєстрований як фізична особа-підприємець.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2023 року адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправною та скасовано постанову Управління Держпраці у Кіровоградській області від 30 серпня 2022 року № 1315/11/11/РРО/3274620153/ТД-ФС, якою до ФОП ОСОБА_3 застосовано штраф в розмірі 195000,00 грн..
Стягнуто  на  користь позивача   понесені  судові  витрати  в  сумі 4950,00 грн.                     (судовий  збір 1950,00  грн.,  правова  допомога - 3000  грн.)  за  рахунок  бюджетних  асигнувань  відповідача.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції є не обґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права. Апелянт вказує, що суд першої інстанції при прийнятті рішення не надав оцінки Акту від 04 серпня 2022 року № 1315/11/11/РРО/ НОМЕР_1 , який був винесений за результатами проведеної перевірки господарської діяльності позивача, та який на теперішній час не визнано протиправним і не скасовано.
          Позивач відзив на апеляційну скаргу не подав, що не перешкоджає розгляду справи.
       Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України  в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, встановила наступне.
Позивач - ОСОБА_4 (код РНОКПП НОМЕР_1 ) є фізичною особою-підприємцем
Відповідач - Управління Держпраці у Кіровоградській області є суб`єктом владних повноважень, який в даних правовідносинах реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю.
09 серпня 2022 року на підставі наказу №761-к від 04.08.2022 року Головним управлінням ДПС у Кіровоградській області проведено фактичну перевірку господарської одиниці - кіоска « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 .
За результатами проведеної перевірки складено Акт №1315/11/11/РРО/3274620153 від 04 серпня 2022 року щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення розрахункових операцій, ведення касових операцій, обігу підакцизних товарів та наявності ліцензій, патентів свідоцтв.
В акті перевірки, серед іншого, зазначено, що у кіоску « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ( АДРЕСА_1 ) кухар ОСОБА_5 допущена до роботи без укладення з нею трудового договору.
Керуючись вказаним актом перевірки, відповідач дійшов висновку, що Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 (код РНОКПП НОМЕР_1 ), допустивши до роботи ОСОБА_5 без укладення з нею трудового договору, порушив вимоги статті 24 Кодексу законів про працю України та Постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 року №413 «Про подання повідомлення ДФС та її територіальним органом про прийняття працівника на роботу».
За наведених обставин Управлінням Держпраці у Кіровоградській області винесено постанову про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення №1315/11/11/РРО/ НОМЕР_1 від 30.08.2022 року, якою на ФОП ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 195000 грн. (а.с.6).
Не погодившись з вказаною постановою  позивач  оскаржив  її  до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем як суб`єктом владних повноважень, не доведено належними та допустимими доказами здійснення позивачем господарської діяльності за місцем проведення податковим органом перевірки, тому до нього не може бути накладено штраф за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, який винесений відповідачем. 

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно спірної постанови №1315/11/11/РРО/ НОМЕР_1 від 30.08.2022 року   Управлінням Держпраці у Кіровоградській області на ФОП ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 195000 грн. (а.с.6).
Згідно  тексту  постанови    штраф  накладено   за  порушення  вимог, передбачених Постановою КМУ №413, ст.21,24 КЗпП України  відносно  1 працівника – ОСОБА_5 , порушення  вчинено   повторно  протягом двох  років з дня виявлення  порушення (акт Управління Держпраці у Кіровоградській області від 23.09.2020 року №КР8556/1124/АВ,  та   абз.3 ч.2 ст.265 КЗпП України  (в  редакції, чинній  станом на  дату  інспекційного відвідування).
Відповідно  до абзаців  2 та 3  частини 2  статті 265 КЗП України (в  редакції, чинній  станом на  дату  інспекційного  відвідування) юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі:
- фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час або за трудовим договором з нефіксованим робочим часом у разі фактичного виконання роботи протягом усього робочого часу, установленого на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження;
- вчинення порушення, передбаченого  абзацом другим  цієї частини, повторно протягом двох років з дня виявлення порушення - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення.
          Проте, судом  першої інстанції в рішенні процитовано абзаци 2 та 9 частини 2  статті 265 КЗП України, що не відповідає нормі, зазначеній в оскаржуваній постанові відповідача.
          Крім того, апеляційний  суд  звертає  увагу, що  з  абзац  2  частини 2  статті 265 КЗП України  містить  декілька  самостійних порушень: 
- фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), 
- оформлення працівника на неповний робочий час або за трудовим договором з нефіксованим робочим часом у разі фактичного виконання роботи протягом усього робочого часу, установленого на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків.
          Проте, постанова відповідача не містить визначення, за яке саме порушення, із  вказаних  в  наведений  нормі, притягнуто  позивача.  
          Спірна постанова не містить і відомостей стосовно того, чи є або ні ФОП ОСОБА_4  платником єдиного податку першої-третьої  груп.
Крім  того, відповідачем  штраф  призначено  і з  урахуванням абз.3 ч.2 ст.265 КЗпП України - порушення  вчинено   повторно  протягом двох  років з дня виявлення  порушення (акт Управління Держпраці у Кіровоградській області від 23.09.2020 року №КР8556/1124/АВ).
Проте, в спірній постанові відсутні відомості щодо притягнення позивача до  відповідальності за порушення законодавства про працю та зайнятість населення на   підставі акту Управління Держпраці у Кіровоградській області від 23.09.2020 року №КР8556/1124/АВ (прийняття  відповідної  постанови  відповідачем, відомостей  щодо  її оскарження,  сплати  штрафу, тощо).  
В апеляційній скарзі відповідач посилається на Акт від 04 серпня 2022 року №1315/11/11/РРО/ НОМЕР_1 , який був складений  ГУ ДПС у Кіровоградській області за результатами проведеної перевірки господарської діяльності позивача, який на теперішній час не визнано протиправним і не скасовано.
Апеляційний  суд  таке  посилання  до  уваги  не  приймає,  оскільки акт  перевірки  не є  рішенням суб`єкта  владних  повноважень у  розумінні частини 2  статті 2  КАС України  та  оскарженню  не  підлягає.
Натомість,  постанова  відповідача, як рішення суб`єкта владних повноважень, не  містить  викладення  суті  порушення,  доказів  вчинення  такого  порушення повторно, про  що  зазначалось  вище.
Колегія суддів вважає, що за відсутності в постанові викладу вказаних вище обставин  суд не вправі самостійно встановлювати такі обставини.
Вказавши в спірній постанові підставою для притягнення позивача до  відповідальності  лише статтю КЗпП України, відповідачем не конкретизовано обставин, які слугували підставою для прийняття спірного рішення, що фактично позбавило позивача бути обізнаним щодо обставин, у зв`язку із якими його було притягнуто  до  відповідальності.
Колегія суддів зазначає, що за загальними вимогами, які висуваються до актів суб`єктів владних повноважень, як актів правозастосування, є їхня обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав (фактичних і юридичних) його прийняття, а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.
Разом з тим, загальне посилання відповідача в постанові від 30.08.2022 року на положення абзацу  3  частини 2  статті 265 КЗП України не свідчить про обґрунтованість такого рішення, оскільки ставить заявника у стан правової невизначеності щодо підстав  притягнення  до  відповідальності, що є неприпустимим.
Отже, спірна постанова суперечить приписам частини 2 статті 2 КАС України,                              не відповідає критеріям чіткості та зрозумілості актів індивідуальної дії, та породжує його неоднозначне трактування, а тому є протиправною саме з цих підстав і підлягає скасуванню.
В постанові Верховного Суду від 18.07.2019 року по справі №1740/2004/18 зазначено, що загальними вимогами, які висуваються до акту індивідуальної дії, як акту правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірність прийняття постанови від 30 серпня 2022 року №1315/11/11/РРО/3274620153/ТД-ФС 
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення адміністративного позову, проте з неправильним мотивуванням цього висновку.

Щодо стягнення  витрат   на правову  допомогу, колегія  суддів  зазначає  наступне.
Відповідно до частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 05.06.2018 року у справі №904/8308/17 встановлено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
З огляду на правову позицію Верховного Суду, наведену у додатковій постанові від 05.09.2019 року у справі №826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно із практикою Європейського суду з прав людини, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником позивача до матеріалів справи  надано наступні документи: копію ордера, копію  свідоцтва  про право на  заняття адвокатською діяльністю, копії квитанцій на загальну суму 19000 грн. (а.с.45-48).
          Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що  на  підтвердження   надання  правової  допомоги до матеріалів справи взагалі не надано відомостей щодо обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
Надані до  матеріалів  справи  квитанції  містять  посилання  на  угоду від 19.09.2022  року,  проте,   така  угода в  матеріалах  справи  відсутня.
Таким чином, зважаючи на те, що позивачем  взагалі не обгрунтовано як надання  правової допомоги, так і розміру витрат на правову допомогу, відсутні підстави для  стягнення таких  витрат  на  користь  позивача.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції при постановлені рішення допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, що у відповідності до статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для зміни мотивувальної частини рішення.
Оскільки за приписами ч.1 статті 310 КАС України апеляційний розгляд здійснено за правилами спрощеного позовного провадження, справа згідно із ч.4 ст.257 КАС України не відноситься до таких, які не можуть бути розглянуті за вказаними правилами, то судове рішення суду апеляційної інстанції згідно із п.2 ч.5 ст.328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2023 року в адміністративній справі №340/4494/22 залишити  без  задоволення.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2023 року в адміністративний справі №340/4494/22  змінити  в  його  мотивувальній  частині  та  в  абзаці  третьому  резолютивної  частини  рішення  слова та  цифри «в  сумі 4950,00 грн»  замінити  словами  та  цифрами «зі  сплати  судового збору в розмірі 1950 (одна  тисяча  дев`ятсот п`ятдесят) гривень 00 копійок».
В  іншій  частині  рішення  суду  залишити  без  змін.
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.     

Головуючий - суддя                                                                      І.В. Юрко 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      С.В. Чабаненко