Справа № 461/9230/23                                 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є. 
Провадження № 22-ц/811/510/24                                Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

                13 серпня 2024 року м.Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря – Зеліско-Чемерис К.Р., 
з участю: позивача  ОСОБА_1 , його представника –
ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1   на рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа – ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:
У жовтні 2023 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 .
В обґрунтуванням позову покликався на те, що  21.07.1997 року виконавчим комітетом Львівської міської ради народних депутатів було видано ордер серії А-1 №000647 на службову квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , на сім`ю у складі 4 осіб, а саме: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ), ОСОБА_1 . Згідно з наказом департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради №270 вiд 03.07.2020 року, вилучено з обліку службових квартиру АДРЕСА_1 , визнано основним квартиронаймачем даної квартири ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Позивач стверджує, що його сестра – відповідачка ОСОБА_3 не проживає в спірній квартирі більше шести місяців, не оплачує житлово-комунальні послуги, не бере участі в утриманні житла, її особистих речей в квартирі немає, квартирою вона не цікавиться, а її фактичне місце проживання йому невідоме.
Позивач зазначає, що реєстрація відповідачки в квартирі порушує його право на вiльне розпорядження і користування майном, крім цього, він позбавлений можливості приватизувати квартиру та отримувати відповідні субсидії. Просив позовні вимоги задовольнити.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 04 січня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки наявним у справі актам ЛКП «Княже» №10 від 03.01.2023 року, №14 від 09.02.2023 року, №33 від 15.05.2023 року, №45 від 06.07.2023 року. Вважає, що твердження суду про те, що дані акти не є належними доказами, оскільки підтверджують лише проживання в квартирі ОСОБА_5 , який помер, є хибними. Наголошує, що вказані акти надавались саме ОСОБА_5 за час його життя і підтверджують той факт, що крім нього постійно в даній квартирі ніхто не проживав, в тому числі й ОСОБА_3 .
На переконання апелянта, виписка із медичної карти амбулаторного хворого не є належним доказом поважності причин відсутності відповідачки у спірній квартирі, оскільки з даної виписки вбачається, що ОСОБА_3 знаходилась на лікуванні в період з 20.04.2023 року по 04.05.2023 року, позаяк, долучені акти ЛКП стосуються більшого періоду і відповідачка не надала жодних пояснень, де вона перебувала/проживала в період, на протязі якого складались акти, тобто з кінця 2022 року по дату її виїзду за кордон (09.06.2023 року).
Зауважує, що в судовому засіданні представник відповідачки вказував, що відповідачка виїхала до Республіки Польща з метою безкоштовного лікування, однак, не надав документів, що таке лікування вона не могла отримати в Україні і у неї була нагальна потреба саме в цей період виїхати за кордон.
Додає, що факт наявності у відповідачки інвалідності, який був взятий судом першої інстанції до уваги, не має жодного значення, оскільки відповідачка є особою працездатного віку, не визнана в судовому порядку недієздатною або обмежено дієздатною.
Наголошує, що в справі не доведено поважності не проживання відповідачки у спірній квартирі.
Вважає, що суд першої інстанції упереджено віднісся до розгляду справи, не з`ясував усіх обставин справи, в перерві між судовими засіданнями різко змінив бачення розгляду справи, виніс рішення, яким порушив права позивача, як наймача квартири, і не надав належної оцінки усім доказам, які є в матеріалах справи.
18.03.2024 року відповідач ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечила доводи та вимоги апелянта.
Зазначила, що конфлікти між нею та позивачем виникають власне через квартиру, оскільки позивач намагався виселити її з квартири та приватизувати квартиру вже без неї.
Наголошує, що не заперечує проти приватизації квартири, але на трьох осіб: позивач, його дочка та вона (відповідачка).
У судове засідання апеляційного суду інші учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи всі були належним чином повідомлені, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом у їхній відсутності.
Заслухавши пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
За положеннями частин першої-другої статті 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору – судом.
Згідно зі статтею 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Судом встановлено, що предметом спору є квартира АДРЕСА_1 , яка складається з двох кімнат, житловою площею 32,60 кв.м., загальною площею 49,3 кв.м., відноситься до державного житлового фонду (житлового фонду Львівської міської ради), не приватизована.
Позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_7 вселились у спірну квартиру разом із своїми батьками ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на підставі ордеру серії А-1 №000647, виданого виконавчим комітетом Львівської міської ради народних депутатів 21.07.1997 року ОСОБА_5 на сім`ю у складі 4-х чоловік: він ( ОСОБА_5 ), як основний квартиронаймач, його дружина та двоє їхніх дітей.
Також документально підтверджено, що відповідачка ОСОБА_3 зареєстрована у спірній квартирі з 02.07.2001 року, іншого житла для постійного проживання та у власності вона не має.
Основний квартиронаймач ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак, за життя він ніколи не ставив питання про визнання своїх дітей такими, що втратили право на користування жилим приміщенням спірної квартири, оскільки згідно наданих суду актів ЛКП «Княже місто», складених у період з січня по липень 2023 року, такі засвідчують лише проживання основного квартиронаймача у спірній квартирі. 
Відповідачка є особою з інвалідністю 3-ої групи з дитинства, з 09.06.2023 року перебуває разом із своїм чоловіком в Республіці Польща, де проходить лікування, на даний час фактично пересувається на інвалідному візку.
Також встановлено, що між сторонами склались конфліктні відносини, в тому числі, й щодо користування спірною квартирою.
Відповідачка стверджує, що в квартирі залишилися її особисті речі, меблі та побутова техніка, а квитанції по оплаті житлово-комунальних послуг знаходяться в матері – ОСОБА_6 . 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 22 листопада 2018 року в справі №760/13113/14-ц (провадження №61-30912св18) зазначено, що: «Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, №30856/03, §41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. 
У постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року в справі №210/2639/17 (провадження №61-4079св20) зроблено висновок, що: «враховуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. При цьому, Верховним Судом ураховано відсутність в особи іншого житла для постійного проживання.
У постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі №569/5435/16-ц (провадження №61-13080св21) вказано, що: «правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності згідно з відповідними принципами статті 8 Конвенції. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. 
На необхідності оцінки позбавлення осіб права користування житлом на предмет пропорційності в контексті передбачених статтею 8 Конвенції принципів у спорах щодо визнання осіб такими, що втратили право користування неприватизованим житловим фондом, наголошено також у постановах Верховного Суду від 21 липня 2021 року в справі №227/1044/20 (провадження №61-15632св20), від 10 листопада 2021 року в справі №356/815/19 (провадження №61-15893св20), від 12 січня 2022 року в справі №643/12730/18 (провадження № 61-10733св20).
Таким чином, за встановлених обставин справи та з урахуванням правових висновків Верховного Суду в наведених вище постановах по даній категорії справ, колегія суддів ураховує, що відповідачка була включена до складу членів сім`ї основного квартиронаймача при отриманні спірної квартири, що є істотною обставиною в даній справі у контексті відсутності у відповідачки іншого житла та забезпечення справедливого балансу прав та законних інтересів відповідачки по відношенню до спірного житла з правами та законними інтересами протилежної сторони, як членів однієї родини, й те, що за життя батько сторін не ставив питання про визнання своїх дітей такими, що втратили право на користування спірним жилим приміщенням, відтак, бажав їхньої участі в процесі приватизації квартири на рівних умовах, в квартирі наявні особисті речі відповідачки, відтак, вона не втратила зв`язок з квартирою, відповідачка ставитися до спірного жилого приміщення як до свого постійного місця проживання (за цим місцем проживання вона знаходиться на обліку, як особа з інвалідністю, отримує пенсію та проходить лікування в медичних закладах), тому погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання відповідачки такою, що втратила право на користування спірним житлом. 
Отже, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, давши належну правову оцінку дослідженим доказам, не допустив порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування рішення, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення – залишити без змін.
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення. 
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 січня 2024 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 23 серпня 2024 року.

Головуючий                                          С.М. Бойко

Судді:                                                  С.М. Копняк

                                А.В. Ніткевич