КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
    03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження № 22-ц/824/4972/2024   

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
            01 травня 2024 року                                                                   м. Київ
                                                                                                                 Справа № 759/14741/19
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   
головуючого   судді-доповідача                             Ящук Т.І., 
суддів                                                                        Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.
за участю секретаря  судового засідання              Кравченко Н.О.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», яка подана представником Білоусом Андрієм Володимировичем, на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 березня 2023 року, ухвалене у складі судді Шум Л.М., 
у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,
 
встановив:
 
У серпні 2019 року позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просить стягнути солідарно з відповідачів на користь банку заборгованість у розмірі 9022,50 доларів США за кредитним договором К2НСАN04180022 від 15 жовтня 2007 року, яка складається з заборгованості по відсоткам за користування кредитом у вищевказаному розмірі.
Позовні вимоги  обґрунтовані тим, що відповідач ОСОБА_1 звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим уклав з АТ КБ «Приватбанк» кредитний договір К2НСАN04180022 від 15 жовтня 2007 р., згідно з яким йому було надано кредит у розмірі 42 720,48 доларів США на термін до 14.10.2013 року.
В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором К2НСАN04180022 від 15 жовтня 2007 р. між АТ КБ «Приватбанк» та відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено договори поруки.
У зв`язку з порушеними зобов`язаннями за кредитним договором відповідач станом на 25 червня 2019 року має заборгованість 212 082,28 доларів США, з яких: 27 778,37 доларів США - заборгованість за кредитом; 9022,50 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 2288,16 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 172 993,25 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. 
Оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, позивач на власний розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, таким чином заборгованість до стягнення становить 9022,50 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом.
 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15 березня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Не погоджуючись з рішенням, представник АТ КБ «Приватбанк» - Білоус А.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи
Вказує, що наявність та сума зазначеної заборгованості за договором № K2HCAN04180022 від 15 жовтня 2007 року підтверджені наданими суду доказами. Банк надав в суді першої інстанції розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що відповідач дійсно отримав грошові кошти та деякий час сплачував заборгованість, але не в повному обсязі, що стало підставою для звернення з позовом до суду. Також з метою встановлення судом обставин нарахування та погашення складових заборгованості, крім розрахунку заборгованості, було надано виписку по особовому рахунку відповідача.
Звертає увагу на п. 2.1.3, п. 2.2.7  укладеного кредитного договору та зазначає, що відповідачем були укладені договори страхування, на виконання зобов`язань за якими Банком надано кредитні кошти. Операції по перерахуванню коштів проводилися Банком один раз в рік (оскільки договір страхування діє один рік з пролонгацією на такий же термін). Зарезервована сума для сплати чергових страхових платежів розрахована на увесь строк дії кредитного договору. Самостійно відповідач страхові платежі не сплачував. Доказів на спростування зазначеної обставини до суду не надав. Таким чином, Банк діяв у відповідності до умов кредитного договору та правомірно здійснив сплату страхових платежів по дорученню відповідача на користь страхової компанії. Будь-яких порушень зі сторони позивача немає, адже кредитні кошти списувалися в рахунок сплати страхових платежів, які ОСОБА_1 не здійснював і за рахунок цього збільшилося тіло кредиту, оскільки суми сплачених страхових внесків ОСОБА_1 у встановленому договором порядку не відшкодував банку на протязі 30 календарних днів (п. 2.2.7 кредитного, договору). 
Зазначає, що відповідачем не доведено відсутність заборгованості та, відповідно, виконання умов договору належним чином, а тому вимоги позовної заяви підлягають задоволенню в повному обсязі. Вказує, що для правильного вирішення спору суду необхідно було належним чином дослідити умови укладеного із відповідачем кредитного договору та розрахунок заборгованості, договори страхування, які є належними та допустимими доказами по справі. Предметом позову, який підлягає доказуванню є розмір заборгованості за кредитним договором. АТ КБ «Приватбанк» надав суду докази щодо наявності заборгованості за договором (розрахунок заборгованості, виписку по рахунку), відповідач, в свою, чергу, не спростував докази надані банком щодо цього факту. Судом першої інстанції фактично звільнено відповідача від виконання зобов`язань за кредитним договором на підставі лише одних формальних міркувань.
Вказує, що на момент звернення до суду позивач та відповідач перебувають у договірних правовідносинах та зобов`язані виконувати умови кредитного договору. Отже, у відповідача існує зобов`язання, передбачене ст. 1054 ЦК України, повернути кредит та сплатити проценти. Зобов`язання відповідачем не виконано, він продовжує користуватися кредитними коштами, тому вважає, що застосування судом строку позовної давності не є вірним. Наголошує на тому, що сторони в договорі можуть передбачити більш тривалий строк позовної давності ніж це встановлено законодавством. 
Згідно з п. 4.5. кредитного договору № K2HCAN04180022 від 15 жовтня 2007 року сторони встановили терміни позовної давності тривалістю у 5 років по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки.
Однак, при ухвалені рішення суд не взяв до уваги п.4.5, п.5.1 договору K2HCAN04180022 від 15 жовтня 2007 року щодо узгодження сторонами зміни тривалості позовної давності, не надав оцінку строку виконання зобов`язань та передчасно дійшов до висновку про пропуск строку позовної давності.
 
У відзиві на апеляційну скаргу представник  відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4   вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, прийнятим з дотримання норм матеріального та процесуального права, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін. 
Вказує, що позивач не виконав вимоги суду касаційної інстанції і не надав суду першої інстанції жодного доказу укладення позивачем договорів страхування по кредитному договору та сплаті позивачем страхових платежів.
Зазначає, що позивач вводить в оману суд апеляційної інстанції, стверджуючи в апеляційній скарзі, що відповідач-1 ОСОБА_1 продовжує користуватись кредитними коштами. Насправді, 15.10.2007 р. позивачем було витрачено кредитні кошти на оплату товару кредиту, а 20.02.2008 р. (через 4 місяці) товар кредиту (автомобіль) було відібрано позивачем у відповідача-1 в рахунок погашення заборгованості по кредиту, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Позивач не врахував вартості вилученого у відповідача-1 товару кредиту (автомобіля) при розрахунку залишку заборгованості, умисно замовчує наявність вказаної важливої обставини в даних правовідносинах, та продовжує користуватись товаром кредиту (автомобілем) з 20.02.2008 р. по теперішній, час (на протязі 15 років) без дозволу власника (відповідача-1).
Крім того, кредитним договором встановлено термін дії кредитного договору до 14.10.2013 року, тобто, право вимоги по даному кредитному договору виникло у позивача 15.10.2013 року. Навіть, якщо погодитись з твердженням позивача в апеляційній скарзі про наявність у даних правовідносинах позовної давності строком 5 років, то строк позовної давності сплив 15 жовтня 2018 року.
 
В судове засідання  учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, тому суд апеляційної інстанції відповідно до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України  визнав за можливе розглянути справу за їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. 
Як вбачається з матеріалів справи, 07 серпня 2019 року представник Акціонерного Товариства комерційний банк «Приват Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просить суд стягнути з відповідачів на користь банку заборгованість у розмірі 9022,50 доларів США за кредитним договором К2НСАN04180022 від 15 жовтня 2007 р., яка складається з заборгованості по відсоткам за користування кредитом у вищевказаному розмірі.
Справа розглядалась судами неодноразово.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 січня 2020 року у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» - відмовлено. 
Постановою Київського апеляційного суду від 19 серпня 2020 року вказане рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 січня 2020 року залишено без змін. 
Постановою Верховного Суду від 03 березня 2021 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 січня 2020 року та постанова Київського апеляційного суду від 19 серпня 2020 року - скасовані, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд вказав, що порушенням норм матеріального та процесуального права судами є те, що, встановивши факт існування між сторонами не виконаних позичальником кредитних правовідносин, суди повністю відмовили у стягненні боргу через недоведеність розміру заборгованості, належно не встановивши всіх обставин справи, не дослідивши і не надавши правової оцінки всім зібраним у справі доказам, оскільки суд у будь-якому разі має надати оцінку щодо можливості стягнення тієї суми, яка була доведена і щодо якої у суду не має сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Колегія суддів вважала, що суди, встановивши наявність між сторонами кредитних правовідносин, пославшись на недоведеність розміру кредитної заборгованості, формально відмовили у задоволенні позову банку, фактично не провівши належного розгляду справи про стягнення кредитної заборгованості.
 
Ухвалюючи оскаржуване рішення від 15 березня 2023 року, суд першої інстанції  виходив з наступного:
-  На підтвердження своїх позовних вимог позивач надав: копію кредитного договору К2НСАN04180022 від 15 жовтня 2007 р., копії договорів поруки, розрахунок заборгованості за кредитним договором.
- На підтвердження своїх заперечень на позовні вимоги позивача відповідач ОСОБА_1 надав копію акта приймання- передачі автомобіля від 20.02.2008 року, укладеного між представниками позивача та відповідачем ОСОБА_1 , відповідно до якого автомобіль передається позивачу з дорученням передати його на реалізацію,  а отримані кошти направити на погашення заборгованості по кредитному договору.
- В розрахунку заборгованості за кредитним договором сума заборгованості по оплаті кредиту в розмірі 27778,37 доларів США та заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 9022,50 доларів США визначена позивачем станом на 15 жовтня 2013 року, тобто, станом на наступний день після закінчення строку дії кредитного договору, відповідно з цього дня розраховується перебіг трирічного строку позовної давності, який закінчується 15 жовтня 2016 року.
- З відзиву на позовну заяву вбачається, що майже дванадцять років банком утримується автомобіль, який придбано за рахунок споживчого кредиту, і не вирішено питання щодо його повернення або реалізації та зарахування його вартості в рахунок погашення заборгованості.
- Банком зазначена обставина не спростована і не повідомлено суд, яким чином банк розпорядився отриманим від відповідача ОСОБА_1 автомобілем, що суд розцінює як визнання банком факту отримання автомобіля і подальше його утримання на свій розсуд, що призвело до позбавлення можливості позивача довести належними та допустимими доказами дійсну заборгованість відповідача перед ним за договором споживчого кредиту.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні виходив з того, що  в матеріалах справи відсутні будь-які докази укладення позивачем договорів страхування товару споживчого кредиту, самостійної сплати позивачем страхових сум та докази вартості вилученого товару споживчого кредиту, що унеможливлює встановлення судом розміру заборгованості станом на 14.10.2013 року на день закінчення дії кредитного договору, також під час підготовчого провадження у даній справі позивач не надав суду жодного доказу на виконання постанови суду касаційної інстанції від 03.03.2021 року. Позивачем додано до позовної заяви копію кредитного договору від 15.10.2007 року, строк дії якого закінчився 14.10.2013 року. Право вимоги по даному кредитному договору виникло у позивача 15.10.2013 року. Строк позовної давності сплив 15.10.2016 року. Позивач не заявляв про пропущення строку позовної давності з поважних причин.
 
З висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог колегія суддів погоджується, проте вважає, що суд першої інстанції помилився щодо правових підстав для відмови у позові, виходячи з наступного. 
 
Як вбачається з матеріалів справи,  15 жовтня 2007 року  між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № K2HCAN04180022 про надання відповідачу кредитних коштів в сумі 42 720 доларів США 48 центів зі сплатою відсотків за користування кредитом 10,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14 жовтня 2013 року.
Як вбачається з п. 7.1 кредитного договору, сума кредиту становить 42 720 доларів США 48 центів, який було надано на наступні цілі :
- 26 135 доларів США - для купівлі автомобіля ( споживчі цілі),
- 6,77 доларів США - для сплати за реєстрацію предмету застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до п. 1.2,
- 2 256,38 доларів США за договором особистого страхування № K2HCLK04180022 від 15 жовтня 2007 року до 14 жовтня 2008 року ,  
- 784,05 доларів США -  винагороди за надання фінансового інструменту ,
- 13 538,28 доларів США - на сплату  страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом  відсотків у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0,14 % від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.10 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п.6.2 даного договору.
В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 15.10.2007 р. між ПАТ КБ «Приват Банк» та відповідачем був укладений договір застави рухомого майна, за умовами якого ОСОБА_1 надав в заставу автомобіль марки «GREAT WALL» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить йому на праві власності.
В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором К2НСАN04180022 від 15 жовтня 2007 р. між АТ КБ «Приватбанк» та відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено договори поруки ( а.с. 14- 15, т. 1).
 
Відповідно до акту  прийому-передачі  в заклад ПриватБанку позичальника ОСОБА_1 , що допустив прострочену заборгованість по кредитному договору № K2HCAN04180022, 20 лютого 2008 року, представниками фінансового агентства «Верус» - офіційного представника інтересів Приватбанку у сфері моніторингу проблемних кредиторів, у присутності позичальника ОСОБА_1 було оглянуто автомобіль GREAT WALL, 2006 року випуску, тип ТЗ, легковий універсал, № кузова/шасі НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Даний автомобіль ОСОБА_1 передав менеджеру КБ «Приватбанк» ОСОБА_5 , разом з технічним паспортом на автомобіль № НОМЕР_3 та комплектом ключів для передачі його на реалізацію, а отримані від продажу кошти просив спрямувати на погашення заборгованості за договором про надання кредиту ( а.с. 67, т.1)
 
Також з матеріалів справи встановлено, що у жовтні 2010 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом, в якому просив в рахунок погашення  заборгованості за кредитним договором № K2HCAN0418022 від 15.10.2007 року звернути стягнення на предмет застави, а саме автомобіль GREAT WALL HOVER, № кузова/шасі: НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить на праві власності відповідачу, шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк».
Як вбачається зі змісту рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 травня 2011 року, що було опубліковане в Єдиному державному реєстрі судових рішень 23 червня 2011 року,  судом було задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави ( а.с. 138 - 139, т. 1).
  Вказаним рішенням суду в рахунок погашення заборгованості в сумі 332 637 грн.88 коп. за кредитним договором № К2САN418022 від 15.10.2007 року звернуто стягнення на предмет застави, а саме, автомобіль GREAT WALL HOVER 2007 року випуску, тип ТЗ, легковий універсал, № кузова/шасі НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , проживаючому АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_5 , шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.
Зазначеним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11 травня 2011 року у справі № 2-608/2011 встановлено, що сума заборгованості ОСОБА_1 станом на 11 вересня 2010 року становить 39 799,18 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на 11.09.2010 року становить 314 739,88 грн., яка складається з: 19 533,85 доларів США - суми заборгованості по кредиту, термін сплати якої ще не настав, 7999,64 доларів США - суми прострочення кредиту, 237,58 доларів США - суми нарахованих відсотків, 4808,22 доларів США - суми прострочених відсотків, 40,86 доларів США - суми нарахованої комісії, 735,48 доларів США - суми простроченої комісії, 6443,55 доларів США - суми нарахованої пені, а також суми нарахованої комісії за зберігання предмета застави - 17 388 грн. та суми нарахованої комісії за звернення до суду 500 грн.
 
Разом з тим, 04 травня 2011 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з новим позовом до ОСОБА_1 , в якому просив звернути стягнення на предмет застави, а саме: автомобіль марки «GREAT WALL» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ  «ПриватБанк», на погашення  суми заборгованості, що виникла станом на 19.04.2011 року у розмірі 49 273 доларів США 55 центів, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 392 217  грн. 55 коп.
Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 квітня 2012 року у справі № 2608/4229/11  позовні вимоги ПАТ КБ Приватбанк - задоволено,  в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 15.10.2007 р. в сумі 49 273,55 доларів США, що за курсом НБУ станом на 11.04.2011 року складає 392 217,55 грн., звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль марки Great wall, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом продажу вказаного автомобіля та укладення від імені відповідача банком договору купівлі - продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, із зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також надання Банку всіх повноважень, необхідних для продажу ( а.с. 136- 137, т. 1).
 Звертаючись до суду з даним позовом 07 серпня 2019 року, представник АТ КБ «Приватбанк», вказував на наявність у відповідача ОСОБА_1 заборгованості, зокрема, за тілом кредиту - 27 778, 37 доларів США, заборгованості по відсотках за користування кредитом - 9022,5 доларів США. При цьому просив стягнути з відповідача лише суму заборгованості по відсотках - 9022,5 доларів США, яка відповідно до наданого розрахунку виникла станом на 15 жовтня 2013 року.   Будь-яких даних про суму, яка була виручена банком  від продажу автомобіля як предмету застави,  та спрямована на погашення заборгованості,  ні розрахунок заборгованості, ні інші матеріали справи не містять.
 
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц , наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився з тридцятого дня з дати, зазначеної на квитанції, яка надається банку відділенням зв`язку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним з повідомленням про вручення, і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі.
У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц дійшла висновків про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. 
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
 
Відповідно до пункту 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Зазначена правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року № 14-10цс18,  від 04 липня 2018 року № 14-154цс18 та від 31 жовтня 2018 року № 14-318цс18,  згідно якої наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, а кредитор в цьому випадку має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені.
 
Як вбачається з  рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 травня 2011 року у справі № 2-608/2011, судом були задоволені позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк»  про звернення стягнення на предмет застави, при цьому банк просив стягнути суму заборгованості за кредитом достроково, адже? відповідно до вказаного рішення суду   кредитна заборгованість в розмірі 27 533 доларів США 49 центів складалась із : 19 533,85 доларів США - суми заборгованості по кредиту, термін сплати якої ще не настав, 7999,64 доларів США - суми прострочення кредиту.
Враховуючи, що ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду  з вказаним позовом у жовтні 2010 року ( справа№ 2-608/2011), при цьому дата звернення до суду в рішенні не зазначена, колегія суддів дійшла висновку, що строк виконання договору у повному обсязі настав з 01 листопада 2010 року, і  саме рішення суду від 11 травня 2011 року про звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни щодо порядку, умов і строку дії кредитного договору.
Зазначеним рішенням суду встановлено, що загальна сума заборгованості за тілом кредиту станом на 11 вересня 2010 року становила 27 533 доларів США 49 центів, а сума нарахованих та несплачених відсотків - 5045,8 доларів США ( з них : 237,58 доларів США - сума нарахованих відсотків, 4808,22 доларів США - сума прострочених відсотків).
 
Враховуючи, що загальна сума заборгованості за тілом кредиту, в тому числі  достроково стягнутої заборгованості,  визначена рішенням суду від 11 травня 2011 року в сумі 27 533 доларів США 49 центів, доводи апеляційної скарги щодо подальшої сплати банком страхових платежів, які були включені до тіла кредиту, та на які також нараховувались відсотки, є безпідставними, оскільки саме з ініціативи кредитодавця, який звернувся з даним позовом до суду у жовтні 2010 року, було достроково припинено строк кредитування по даному договору. 
З цих самих підстав колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що  договір кредиту діє в обсязі наданих позичальникові коштів до повного виконання сторонами свої зобов`язань за цим договором. 
 
Як вбачається з наданого позивачем до даної позовної заяви розрахунку заборгованості, станом на 01 листопада 2010 року сума нарахованих відсотків становила 5371,89 доларів США. 
Враховуючи, що на час звернення ПАТ КБ «Приватбанк» з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави у жовтні 2010 року вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі, тому  право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом за період з 01 листопада 2010 року по 14 жовтня 2013 року - відсутнє.
Відтак, позовні вимоги про стягнення процентів на суму 3650,61 доларів США (9022,5 доларів США - 5371,89 доларів США)  є безпідставними, оскільки вказана сума нарахована з 01 листопада 2010 року та до 14 жовтня 2013 року, після припинення права кредитодавця нараховувати відсотки за кредитним договором  у зв`язку зі зверненням до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави в рахунок повного дострокового погашення кредитної заборгованості, що підтверджується рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11 травня 2011 року у справі № 2-608/2011.
 
У відзиві на позовну заяву представник відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просив застосувати  наслідки спливу позовної давності  ( а.с. 66, т. 1).
 
За правилами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).
Згідно із ч. ч. 3 - 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
 
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду  в постанові від 7 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц,  виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.
 
Таким чином, оскільки позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» про стягнення процентів за користування кредитом за період з 01 листопада 2013 року по 14 жовтня 2013 року  в сумі 3650,61 доларів СШАє необґрунтованими та безпідставними, адже кредитор втратив право нараховувати передбачені  договором відсотки  у зв`язку  зі зверненням до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави, тому у задоволенні зазначених позовних вимог слід відмовити саме з цих підстав.
 
Що стосується суми заборгованості за відсотками в розмірі 5371,89 доларів США, то у задоволенні зазначених позовних вимог слід відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності, виходячи з наступного.
На початку 2018 року представник ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із заявою про зміну способу виконання рішення від 18 квітня 2012 року, шляхом стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 49 273,55 доларів США, що за курсом 7,96, складає 392217,55 грн. Вимоги заяви обґрунтовані тим, що рішенням суду від 18.04.2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, звернуто стягнення на предмет іпотеки - автомобіль, 2007 року випуску. На даний момент банк позбавлений можливості виконати рішення суду через відсутність необхідних документів для реалізації предмета застави, відсутністю попиту покупців.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 02 березня 2018 року у задоволенні заяви  ПАТ КБ «ПриватБанк» про зміну способу виконання рішення у справі № 2-4229/11 за позовом ПАТ Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення - відмовлено. 
Вказаною ухвалою суду встановлено, що на виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18.04.2012 року, яким в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 15.10.2007 р. в сумі 49 273 ,55 доларів США , що за курсом НБУ станом на 11.04.2011 р. складає 392 217,55 грн., звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль марки Great wall, 2007 р. випуску, д.н.з. НОМЕР_1 ,  банку було видано виконавчий лист.
Однак, даних про те, що виконавчий лист перебуває чи перебував на виконанні  в органах державної виконавчої служби - матеріали даної справи не містять.
При цьому за актом прийому-передачі від 20 лютого 2008 року вказаний  автомобіль ОСОБА_1 передав менеджеру КБ «Приватбанк» ОСОБА_5 , разом з технічним паспортом на автомобіль № НОМЕР_3 та комплектом ключів для передачі його на реалізацію, а отримані від продажу кошти просив спрямувати на погашення заборгованості за договором про надання кредиту ( а.с. 67, т.1).
Даних про виконання вищевказаних судових рішень та  про суму, яка була виручена від продажу банком  предмету застави,  матеріали справи не містять. 
Разом з тим, вказані обставини не можуть бути  підставою для відмови у задоволенні заявлених позовних вимог про стягнення  відсотків за період з 11 грудня 2008 року по  01 листопада 2010 року, оскільки матеріали справи не містять даних про те, що сума вартості вилученого автомобіля перевищує суму заборгованості, визначену у рішеннях суду. Виходячи із наявних у матеріалах справи даних, сума кредитних коштів,  яка була спрямована на придбання автомобіля - 26 135 доларів США, є значно меншою, ніж визначена рішеннями суду сума заборгованості відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором, а саме : рішенням суду від 11 травня 2011 року - загальна сума заборгованості у доларах США  - 39 799,18 доларів США , рішенням суду від 18 квітня 2012 року - 49 273 ,55 доларів США, з яких заборгованість за тілом кредиту - 27 533 доларів США 49 центів.
Як вбачається з розрахунку заборгованості , доданого до позовної заяви, станом на 06 грудня 2008 року поточна заборгованість як за тілом кредиту, так і за процентами за користування кредитом у ОСОБА_1 була відсутня.
За період з 11 грудня 2008 року по  01 листопада 2010 року сума нарахованих та несплачених відсотків становила 5371,89 доларів США, відтак станом на 01 листопада 2010 року виникла заборгованість за відсотками на суму 5371,89 доларів США.
 
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.
 
Відповідно до  п. 7.1 кредитного договору за користування кредитом передбачена сплата відсотків у розмірі 0,84 % на місяць ( тобто 10,08 % річних)  на суму залишку заборгованості за кредитом.   Періодом сплати вважається  період з 05 по 10 число кожного місяця. Сплата платежів за договором  проводиться щомісяця, позичальник повинен надавати банку  кошти (щомісячний платіж)   в сумі  584, 73 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками, винагороди. Кредитні кошти надано на строк  з 15.10.2007 року по 14.10.2013 року.
Відповідно до п. 4.5 кредитного договору № К2САN418022 термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки  встановлюється сторонами тривалістю 5 років.
Частиною 1 ст. 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.
Таким чином, виходячи зі змісту  рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 травня 2011 року у справі № 2-608/2011 про звернення стягнення на предмет застави, в якому визначена сума заборгованості, яка стягується достроково,  право на стягнення суми заборгованості за відсотками, що склалась за період користування кредитними коштами з  11 грудня 2008 року по  01 листопада 2010 року, виникло у позивача АТ КБ «Приватбанк»  на всю суму заборгованості по відсотках  (5371,89 доларів США) - з 01 листопада 2010 року.
Отже, строк позовної давності щодо вимог про стягнення суми заборгованості по відсотках в розмірі  5371,89 доларів США - завершився 01 листопада 2015 року, тоді як з даним позовом позивач звернувся до суду 07 серпня 2019 року. 
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом на суму 9022,5 доларів США слід відмовити з наступних підстав: на суму  3650,61 доларів США, що нарахована у період з 01 листопада 2010 року по 14 жовтня 2013 року - за безпідставністю позовних вимог, оскільки відсотки нараховані поза межами строку кредитування;  на суму 5371,89 доларів США , нараховану за період з 11 грудня 2008 року до 01 листопада 2010 року - у зв`язку з пропуском  строку позовної давності, перебіг якої для завершився 01 листопада 2015 року.
Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування  судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, проте таких висновків зроблено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права,  апеляційний суд дійшов висновку про необхідність змінити оскаржуване рішення в мотивувальній частині, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови. 
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», яка подана представником Білоусом Андрієм Володимировичем, -  задовольнити частково.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 березня 2023 року - змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду з підстав, визначених ст. 389 ЦПК України,  протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 09 липня 2024 року.

    Суддя  - доповідач:                                                                 Ящук Т.І.

                       Судді:                                                                    Кирилюк Г.М. 

        Рейнарт І.М.