ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2024 р. 	Справа № 520/11827/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Катунова В.В.
суддів: Подобайло З.Г. ,  Чалого І.С. 
за участю секретаря судового засідання  Кривенка Т.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.05.2024 (суддя Лук`яненко М.О.,  61022, м. Харків, майдан Свободи, 6 ) по справі № 520/11827/24
          за позовом      ОСОБА_1  
          до    старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові СМУЮ Лаптикової Дар`ї Володимирівни      третя особа              ОСОБА_2 
          про визнання протиправними та скасування постанов,

ВСТАНОВИВ:

  ОСОБА_1 , звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з зазначеним позовом до старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові СМУЮ Лаптикової Дар`ї Володимирівни, третя особа: ОСОБА_2 , в якому просила суд:
-визнати протиправною та скасувати постанову від 31.01.2024 старшого державного виконавця Лаптикової Д.В. Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Міністерства юстиції (61024, м. Харків, вул. Студентська, 5/4, ідентифікаційний код юридичної особи 34952440) про стягнення виконавчого збору у сумі 14200 грн зі ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) у виконавчому провадженні № 74007675;
-визнати протиправною та скасувати постанову від 31.01.2024 у виконавчому провадженні № 74007675 старшого державного виконавця Лаптикової Д.В. Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Міністерства юстиції (61024, м. Харків, вул. Студентська, 5/4, ідентифікаційний код юридичної особи 34952440) про визначення розміру мінімальних витрат виконавчого провадження у сумі 300 грн у виконавчому провадженні № 74007675;
-визнати протиправною та скасувати постанову від 21.02.2024 старшого державного виконавця Лаптикової Д.В. Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Міністерства юстиції (61024, м. Харків, вул. Студентська, 5/4, ідентифікаційний код юридичної особи 34952440) про накладення на ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) штрафу за невиконання рішення суду у сумі 1700 грн у виконавчому провадженні № 74007675;
-визнати протиправною та скасувати постанову від 07.03.2024 старшого державного виконавця Лаптикової Д.В. Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Міністерства юстиції (61024, м.Харків, вул. Студентська, 5/4, ідентифікаційний код юридичної особи 34952440) про накладення на ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) штрафу за невиконання рішення суду у сумі 3400 грн у виконавчому провадженні № 74007675;
-стягнути з Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Міністерства юстиції (61024, м. Харків, вул. Студентська, 5/4, ідентифікаційний код юридичної особи 34952440) за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на правову допомогу у сумі 15000 (п`ятнадцять тисяч) грн 00 коп. та судовий збір у сумі 4844 (чотири тисячі вісімсот сорок чотири) грн 80 коп.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.05.2024 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Позивач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.05.2024 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач  зазначає, що  судом першої інстанції до спірних правовідносин неправильно застосовані норми матеріального права, в частині незастосування положень частини четвертої статті 63 Закону України “Про виконавче провадження”, відповідно до якої виконавець під час виконання рішення про заборону вчиняти певні дії або про утримання від вчинення певних дій доводить до відома боржника резолютивну частину такого рішення, про що складає відповідний акт. Після складення акту виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Вказує , що постановою апеляційного суду Харківської області від 08.05.2018  стягувачеві належать на праві приватної власності , зокрема окремі ворота, через які в нього наявний безперешкодний доступ до домоволодіння.  Також в апеляційній скарзі скаржник посилається на те,  що попередження № 21477 від 15.02.2024 та про необхідність бути присутньою у визначений державним виконавцем час за місцем виконання рішення суду позивачкою не отримувалось, як і попередження державного виконавця № 2687 від 27.02.2024. Жодних перешкод стягувачу у реалізації ним права власності на частину вказаного домоволодіння не створювала. Наголошує, що вивченням змісту актів державного виконавця від 21.02.2024 та 07.03.2024, складених за результатами його виходу, встановлено не факти ухилення позивачки від виконання рішення суду, а лише відсутність на час вчинення виконавчих дій позивачки у належній їй частині домоволодіння. Вважає,  що державним виконавцем рішення суду не виконане, позивачкою будь-які перешкоди у його виконанні не вчинялись, передбачені Закону України “Про виконавче провадження” заходи з його примусового виконання державним виконавцем не вжито, а тому постанова державного виконавця від 31.01.2024 про стягнення виконавчого збору у сумі 14200 грн незаконною.
Третьою особою  подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства, а висновки суду є законними та обґрунтованими. 
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,  перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що на примусовому виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 74007675 з примусового виконання виконавчого листа № 640/1068/17 виданого 29 січня 2024 року Київським районним судом м Харкова про зобов`язання ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкод у здійснені ним права користування належного йому на праві приватної власності частини житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом вільного доступу ОСОБА_2 до коридору літ « 1-1», площею 1,8 м2; частини передпокою літ. « 1-2», площею 8,9 м2; коридору літ. « 1-9», площею 19,3 м2; кладової літ. « 1-10», площею 1,1 м2; кладової літ. « 1-11», площею 2,6 м2; житлової кімнати літ. « 1-12», площею 17,8 м2; санітарного вузлу літ. « 1-13», площею 4,5 м2; житлової кімнати літ. « 1-14», площею 19,9 м2; кладової літ. « 1-15», площею 3,5 м2; житлової кімнати літ. « 1-16», площею 20,7 м2; кладової літ. « 1-17», площею 3,5 м2; ганку літ. «а», площею 6,2 м2, погрібу літ. «Г», площею 12,0 м2, воротами літ. «№ 2», площею 7,4 м2; 14 частини огорожі літ. «№ 3», площею 99,65 м2, частини замощення літ. «І», площею 14,65 м2, що відповідає 49/100 частині домоволодіння, та вигрібної ями літ. « 4» та вигрібної ями літ «№ 5», які знаходяться у спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
31.01.2024 державним виконавцем, керуючись ст.ст. 3,4,24,25,26,27 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та направлено сторонам виконавчого провадження для виконання та до відома, в якій зазначено, що рішення суду необхідно виконати протягом 10 робочих днів.
Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, постанову боржнику ОСОБА_1 «вручено особисто» 08.02.2024 року.
31.01.2024, керуючись ст.ст. 3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем винесена постанова про стягнення виконавчого збору в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи.
31.01.2024 керуючись ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» та відповідно до пункту 2 розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 державним виконавцем винесена постанова про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження.
15.02.2024 державним виконавцем винесено попередження щодо перевірки виконання рішення боржником, яке заплановане на 21.02.2024 об 11:00 год. за адресою: АДРЕСА_2 і направлено боржнику рекомендованим поштовим відправленням за №6102410217847.
21.02.2024 державним виконавцем здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_2 для перевірки виконання рішення суду і встановлено, що рішення суду боржником, ОСОБА_1 , не виконано. Боржник, ОСОБА_1 , яка належним чином повідомлена про відкриття виконавчого провадження, час та місце проведення виконавчих дій, двері не відчинила, чим продовжила чинити ОСОБА_2 перешкоди у здійснені ним права користування належного йому на праві приватної власності частини житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом вільного доступу, про що складено відповідний акт державного виконавця за участю стягувача ОСОБА_2 та залишено виклик боржникові з`явитись на прийом до державного виконавця 22.02.2024 року о 10:00 год.
21.02.2024 державним виконавцем, керуючись ст.ст. 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про накладання штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян на користь держави. Боржнику необхідно було виконати рішення суду протягом 10-ти робочих днів. Постанову направлена боржнику рекомендованим поштовим відправленням за №0600090949648 за списками від 22.02.2024.
23.02.2024 державним виконавцем складено акт, відповідно до якого встановлено, що боржник ОСОБА_1 , на прийом до державного виконавця не з`явилась, про причини неявки не повідомила.
27.02.2024 державним виконавцем винесено попередження про перевірку виконання рішення суду, яку призначено на 07.03.2024 на 11:00 год. і направлено на адресу боржника ( АДРЕСА_2 ) рекомендованою кореспонденцією (згідно квитанції про відправлення рекомендованого листа від 27.02.2024 №6102409832112).
07.03.2024 державним виконавцем повторно здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_2 для перевірки виконання рішення суду і встановлено, що рішення суду боржником, ОСОБА_1 , не виконано.
Боржник, ОСОБА_1 , яка належним чином повідомлена про відкриття виконавчого провадження, час та місце проведення виконавчих дій, двері не відчинила, чим продовжила чинити ОСОБА_2 перешкоди у здійснені ним права користування належного йому на праві приватної власності частини житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом вільного доступу, про що складено відповідний акт державного виконавця у присутності стягувана ОСОБА_2 та представника стягувана, адвоката Статівка Олександра Євгеновича і залишено виклик боржникові з`явитись на прийом до державного виконавця 11.03.2024 року о 10:00 год. для надання пояснень щодо невиконання рішення суду.
07.03.2024 державним виконавцем керуючись ст.ст. 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про накладання штрафу в подвійному розмірі 3400,00 грн. на користь держави. Боржнику необхідно було виконати рішення суду протягом 10-ти робочих днів. Постановою попереджено боржника про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення суду. Постанова направлена боржнику рекомендованим поштовим відправленням №0600097688173 за списками від 12.03.2024.
20.03.2024 державним виконавцем направлено до Київського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області повідомлення про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення за ознаками статті 382 КК України, тобто умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню.
21.03.2024 державним виконавцем, керуючись п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження та виведено постанови від 31.01.2024 про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження та виконавчого збору, постанови від 21.02,2024, 07.03.2024 про стягнення штрафів в окремі виконавчі провадження, які направлені боржнику рекомендованим поштовим відправленням за №0600903222961 згідно списків від 27.03.2024 року.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірні постанови відповідають вимогам чинного законодавства.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначаються Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 за №1404-VIII.
Згідно з пунктом першим частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до пунктів 1, 16 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.
За змістом абзацу першого частини 4 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.
Пунктами 1 та 6 частини п`ятої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що боржник зобов`язаний: утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.
Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина восьма статті 19 Закону України «Про виконавче провадження»).
На підставі пункту 6 частини п`ятої статті 19 Закону № 1404 боржник зобов`язаний надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.
Як визначено пунктом 1 частини першої статті 26 Закону № 1404 виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону - за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Відповідно до частини п`ятої статті 26 Закону № 1404 виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Частиною шостою статті 26 Закону № 1404 встановлено, що за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).
Відповідно до ст. 28 Закону №1404-VIII, копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.
Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.
Судовим розглядом встановлено, що  на адресу Боржника, зазначеної в виконавчому провадженні направлялась копія постанови про відкриття виконавчого провадження від 31.01.2024
Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, постанову про відкриття виконавчого провадження боржнику ОСОБА_1 «вручено особисто» 08.02.2024 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 6102409832228. .
А отже, позивач була обізнана про відкриття виконавчого провадження і про обов`язок виконати рішення суду боржниця знала і була належним чином повідомлена.
Посилання представника позивача, про неотримання його довірительницею попереджень № 21477 від 15.02.2024  та № 2687 від 27.02.2024 та про необхідність бути присутньою у визначений державним виконавцем час за місцем виконання рішення суду,  оскільки остання із за систематичних обстрілів  змушена  проживати за іншою адресою, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки матеріали виконавчого провадження не містять належного повідомлення державного виконавця про зміну її місця проживання. 
Частиною 4 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що  саме боржник зобов`язаний письмово повідомити виконавця про повне чи часткове самостійне виконання рішення, а виконавець, у свою чергу, здійснює перевірку виконання судового рішення.
Щодо стягнення виконавчого збору та мінімальних витрат виконавчого провадження колегія суддів  зазначає наступне.
Частиною 5 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Згідно до пунктів 1, 2 Розділу VI «Інструкції з організації примусового виконання рішень», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5, фінансування виконавчого провадження здійснюється за рахунок коштів виконавчого провадження, визначених статтею 42 Закону.
Використання коштів виконавчого провадження органами державної виконавчої служби здійснюється відповідно до «Порядку використання коштів виконавчого провадження», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2004 року N° 554.
Витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження.
Виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень шоло виконання рішень Європейського суду з прав людини) та напснлає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.
Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про: відкриття виконавчого провадження; стягнення виконавчого збору (крім випадків, коли виконавчий збір не стягується); стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім випадків, коли основна винагорода не стягується); стягнення витрат виконавчого провадження; закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувану).
Витрати, пов`язані з винесенням постанов, включають такі види витрат виконавчого провадження: виготовлення постанов та супровідних листів до них (папір, копіювання (друк) документів, канцтовари); пересилання постанов (конверти, знаки поштової оплати (марки) або послуги маркувальної машини (послуги поштового зв`язку)).
Відтак стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження пов`язується з початком примусового виконання. Отже, одночасно з відкриттям виконавчого провадження, виконавець зобов`язаний винести постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій
Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове викойання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Частиною 3 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.
Відповідно до ч. 4 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Згідно Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» установлено з 01.01.2024 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 7100 грн.
Згідно частини 3 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа стягувану з підстав, передбачених пунктами 1, З, 4, 6 частини 1 статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною 9 статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини 1 статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до ч. З ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Аналізуючи вишенаведені норми спеціального закону у сфері примусового виконання рішень судів та інших органів, суд першої інстанції в оскаржуваному рішення дійшов до обґрунтованого висновку, що стягнення виконавчого збору не  право, а обов`язок державного виконання при відкритті виконавчого провадження, а отже відповідач був зобов`язаний винести постанову про стягнення з позивача ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи, а саме: 14200,00 гон., що підлягає примусовому стягненню та виконувати іі у порядку, встановленому законом.
Аналогічна позиція викладена і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного від 11.08.2022 року у справі № 640/23271/21: "Так, стягнення виконавчого збору є безумовною дією державного виконавця у межах виконавчого провадження та ефективнім засобом стимулювання боржника до намдгання виконати рішення суду самостійно до відкриття виконавчого провадження. Стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця при відкритті виконавчого провадження.
Посилання представника позивача в апеляційній скарзі на правову позицію, викладену Верховним Судом у постановах від 15.02.2018 року у справі № 910/1587/13 та від 28.02.2019 у справі № 819/1116/17 є безпідставним та помилковим, оскільки спір у цих справах відмінний від спору, який виник у справі № 520/11827/24, оскільки правовідносини у справах № 910/1587/13 та № 819/1116/17 виникли під час дії Закону України «Про виконавче провадження» у редакції до 28.08.2018          та які стосуються стягнення виконавчого збору на підставі ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», тобто що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
Враховуючи, що положення Закону України «Про виконавче провадження» в редакції до 28.08.2018  зменшували відповідальність боржника в порівнянні з нормами Закону, що врегулювали питання виконавчого збору, які були чинними з 28.08.2018 , оскільки була змінена ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», якою встановлено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів, тому суди у справах № 910/1587/13 та № 819/1116/17 і дійшли висновку щодо скасування постанов про стягнення виконавчого збору, оскільки останні мали бути прийняті в проміжок часу, коли діяла редакція Закону України «Про виконавче провадження» до 28.08.2018.
Крім того,  у справах № 910/1587/13 та № 819/1116/17, на які помилково посилається представник позивача, правовідносини стосувалися застосування судами вимоги ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції до 28.08.2018 року, якою було встановлено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, в той час як у даній справі № 520/11827/24 правовідносини стосуються застосування судом ч. З ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», якою встановлено, що за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.
За таких обставин, правовідносини в даній справі № 520/11827/24 не є подібними до правовідносин у справах № 910/1587/13 та № 819/1116/17, на які безпідставно посилається представник позивача, а тому не підлягають застосуванню при розгляді цієї справи.
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що рішення державного виконавця про стягнення виконавчого збору з позивачки ОСОБА_1 у розмірі 14200,00 грн та мінімальних витрат виконавчого провадження винесені відповідно до норм статей 3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження», прийняті на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Законом України «Про виконавче провадження».
В апеляційній скарзі представник позивача зазначив, що  з огляду на наявність безперешкодного доступу до домоволодіння та характер рішення, що підлягало виконанню (зобов`язання боржниці не чинити стягувачеві перешкод) відповідно до вимог частини 3 статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець міг вжити заходів з примусового виконання рішення немайнового характеру і без участі боржника. За таких обставин,  на думку скаржника  постанови державного виконавця від 21.02.2024 року та від 07.03.2024 року про накладення на боржницю штрафів за невиконання рішення суду у розмірі 1700 грн та 3400 грн відповідно є незаконними.
Вказані доводи є безпідставним та необґрунтованим за наступних підстав.
Відповідно до ч. 1, 2, 3 статті 63 Закону України "Про виконавче провадження" за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.
У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Положеннями ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.
Системний аналіз правових норм дає підстав для висновку, що законодавство встановлює відповідальність боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання за невиконання рішення, а саме: накладення штрафу, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій. Застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і направлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження.
Водночас, для накладення зазначеного штрафу, законодавство передбачає установлення невиконання судового рішення без поважних причин. У залежності від характеру правовідносин і змісту зобов`язання, примусове виконання якого відбувається у межах виконавчого провадження, поважними причинами можуть визнаватися такі обставини, які створили об`єктивні перешкоди для невиконання зобов`язання, і подолання яких для боржника було неможливим або ускладненим.
Отже, лише невиконання боржником рішення суду без поважних на те причин, тягне за собою певні наслідки, встановлені нормами Закону України "Про виконавче провадження". Тобто, на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановленим факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин, коли боржник мав реальну можливість виконати таке судове рішення, але не зробив цього. Поважними, в розумінні наведених норм Закону України "Про виконавче провадження", можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником та які не залежали від його власного волевиявлення.
Переслідуючи мету забезпечення реалізації конституційного принципу обов`язковості судових рішень, адміністративні суди мають зважено підходити до вибору процесуальних засобів такого забезпечення, а саме: встановлювати дійсні причини виникнення затримки у виконанні судового рішення, аналізувати акти законодавства, враховувати здійснені відповідною посадовою особою дії, спрямовані на виконання судового рішення, та їх відповідність вимогам законодавства, встановлювати наявність та форму вини такої посадової особи, а також зазначати про співмірність розміру штрафу та доходів (фінансової спроможності) такої посадової особи. Це не повинно зумовлювати порушення основоположних засад адміністративного судочинства, зокрема, пропорційності, необхідності дотримання оптимального балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) тощо. Такі засоби не можуть бути надмірними за визначених умов та не мають призводити до порушення прав, гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.
Судовим розглядом  встановлено, що підставою для накладення штрафу на позивача слугувало невиконання ним рішенням Київського районного суду міста Харкова від 01.02.2021, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, а саме: не чинити ОСОБА_2 перешкод у здійснені ним права користування належного йому на праві приватної власності частини житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом вільного доступу до приміщень та прибудов вказаного домоволодіння, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання.
До матеріалів справи долучено попередження державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові СМУМЮ від 15.02.2024 №21477, відповідно до якого позивача повідомлено про перевірку виконання рішення суду боржником та акт державного виконавця від 21.02.2024, яким встановлено що станом на 21.02.2024 рішення суду не виконано, акт державного виконавця від 23.02.2024, відповідно до якого встановлено, що боржник ОСОБА_1 , на прийом до державного виконавця не з`явилась, про причини неявки не повідомила.
27.02.2024 державним виконавцем винесено попередження про перевірку виконання рішення суду, яку призначено на 07.03.2024 на 11:00 год. і направлено на адресу боржника ( АДРЕСА_2 ) рекомендованою кореспонденцією (згідно квитанції про відправлення рекомендованого листа від 27.02.2024 №6102409832112).
07.03.2024 державним виконавцем повторно здійснено вихід за адресою: м. Харків, вул. Борисівська, 70 для перевірки виконання рішення суду і встановлено, що рішення суду боржником, ОСОБА_1 , не виконано.
Суд першої інстанції проаналізувавши вищенаведені обставини, вірно зазначив, що застосування такого заходу реагування як накладення штрафу є обов`язком виконавця і направлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження.
Верховний Суд у постанові від 15.05.2020 по справі № 812/1813/18 зазначив, що умовою для накладення на боржника у виконавчому проваджені штрафу є невиконання ним виконавчого документа (судового рішення) без поважних причин. У залежності від характеру правовідносин і змісту зобов`язання, примусове виконання якого відбувається у межах виконавчого провадження, поважними причинами можуть визнаватися такі обставини, які створили об`єктивні перешкоди для невиконання зобов язаіпш, і подолання яких для боржника було неможливим або ускладненим.
Невиконання боржником рішення суду лише без поважних на те причин, тягне за собою певні наслідки, встановлені нормами Закону України "Про виконавче провадження". Тобто на час прийняття виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановленим факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин.
Поважними, в розумінні наведених норм Закону України "Про виконавче провадження", можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником та які не залежали від його власного волевиявлення.
Аналогічна позиція висловлена в Постановах Верховного Суду від 10 вересня 2019 року у справі №0840/3476/18, від 07 листопада 2019 року у справі № 420/70/19 та від 15 квітня 2020 року у справі №811/1324/18.
Відповідно до ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що перешкоджають проведенню виконавчих дій (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), або з інших підстав, внаслідок виникнення яких сторони були позбавлені можливості скористатися правами, наданими їм цим Законом, виконавець може відкласти проведення виконавчих дій з власної ініціативи або за заявою стягувана чи боржника на строк до 10 робочих днів.
Про відкладення проведення виконавчих дій виконавець виносить відповідну постанову.
Проте, позивачем не доведено факту існування обставин, що об`єктивно перешкоджали виконанню судового рішення у встановлений ним спосіб, що могло б бути підставою для відкладення виконавцем проведення виконавчих дій.
Таким чином, постанови про накладання штрафів від 21.02.2024 та 07.03.2024 державним виконавцем винесенні законно з дотриманням норм чинного законодавства, а отже позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про  задоволення адміністративного позову.
Щодо інших доводів сторін, колегія суддів зазначає.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи учасників судового розгляду, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки судове рішення в межах доводів апеляційної скарги є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для її задоволення та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Відповідно до статті 139 КАС України розподіл судових витрат по справі не здійснюється. 
Керуючись ст. ст. 245, 246, 250, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.05.2024 по справі № 520/11827/24  залишити без змін.  
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		В.В. Катунов 	
Судді	   	З.Г. Подобайло    І.С. Чалий