ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 643/21791/21  Номер провадження 22-ц/814/2434/24	Головуючий у 1-й інстанції Гольник Л.В.  Доповідач ап. інст. Лобов О. А.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2024 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Лобов О.А.,
судді: Дорош А.І., Триголов В.М.
за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.
розглянув у режимі відеоконференції в м.Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1  на ухвалу Октябрського районного суду м.Полтави від 01 квітня 2024 року (час ухвалення судового рішення і дата виготовлення повного текста судового рішення не зазначені) і рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 06 травня 2024 року (час ухвалення судового рішення з 14:14:56 до 14:45:45, дата виготовлення повного тексту рішення – 08 травня 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до  ОСОБА_1  про встановлення порядку користування квартирою.
Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, 

У С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом, просила ухвалити рішення, яким встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , загальною площею 45,7 кв.м, житловою площею 27,5 кв.м, а саме:
- у користування ОСОБА_2 виділити житлову кімнату житловою площею 10,1 кв.м та вбудовану шафу площею 0,3 кв.м;
- у користування ОСОБА_1 виділити житлову кімнати площею 17,4 кв.м., обладнану балконом площею 2,8 кв.м., та вбудовану шафу 0,8 кв.м;
- коридор площею 6,9 кв.м., кухню площею 6,1 кв.м, ванну 2,1 кв.м, вбиральню 1,2 кв.м. залишити в загальному користуванні.
Позовні вимоги мотивовані такими обставинами.
Позивачка є власником 1/3 частки спірної квартири. Іншим співвласником спірної квартири є відповідач, який є її рідним братом та зареєстрований і проживає у вказаній вище квартирі, йому належить 2/3 частки квартири.
Режим користування спільною квартирою між сторонами після оформлення спільного часткового права власності не було встановлено.
Спірна квартира розташована на першому поверсі дев`ятиповерхового будинку. Згідно технічного паспорту спірна квартира складається з двох відокремлених житлових кімнат та підсобних приміщень згідно плану квартири, що вказаний у технічному паспорті. Загальна площа квартири становить 45,7 кв.м., житлова площа 27,5 кв.м., кімнати: 1-а кімната (за планом 3) 17,4 кв.м; 2-а кімната (за планом 4) 10,1 кв.м., у квартирі маються допоміжні приміщення.
Незважаючи на родинні зв`язки, між сторонами виник спір щодо порядку користування спільним майном. 10.11.2021 р. позивачка звернулася до відповідача з проханням надати комплект запасних ключів та доступ до спірної кімнати.
Однак відповідач не бажає отримувати її звернення, яке 03.12.2021 року за закінченням терміну зберігання було повернуто позивачці, оскільки, як свідчить запис на поштовому конверті, отримувач не відповів на кур`єрське звернення. Внаслідок порушення відповідачем її права на володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає її частці у праві спільної частково власності, позивачка змушена звернутися до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 01 квітня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про виправлення описки в мотивувальній частині ухвали Октябрського районного суду м.Полтави від 06 лютого 2024 року.

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 06 травня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.
Встановлено такий порядок користування квартирою  АДРЕСА_1 , загальною площею 45,7 кв.м., житловою площею 27,5 кв.м:
- у користування ОСОБА_2 виділено житлову кімнату площею 10,1 кв.м і вбудовану шафу площею 0,3 кв.м;
- у користування ОСОБА_1 виділено житлову кімнату площею 17,4 кв.м., обладнану балконом площею 2,8 кв.м., та вбудовану шафу 0,8 кв.м;
- коридор площею 6,9 кв.м., кухню площею 6,1 кв.м., ванну 2,1 кв.м., вбиральню 1,2 кв.м. залишено в загальному користуванні.
Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі на ухвалу Октябрського районного суду м.Полтави від 01 квітня 2024 року ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, справу повернути для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про закриття підготовчого засідання 22 листопада 2022 року, не вирішив його клопотання від 13 січня 2022 року про продовження йому строку для подання відзиву на позов. 
Відзив на позов надісланий суду 25 січня 2024 року і отриманий судом, проте 06 лютого 2024 року суд, відкладаючи судове засідання, зазначив у своїй ухвалі про те, що відповідач заяв чи клопотань суду не подав.
Відповідач стверджує, що суд, відмовляючи у задоволенні його заяви від 14 березня 2024 року про виправлення описки, порушив його право на звернення до суду, яке передбачене ст.174 ЦПК України, а також судом порушений принцип змагальності цивільного судочинства. 

В апеляційній скарзі на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 06 травня 2024 року  ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції проігнорував відсутність у справі доказів про існування обставин, якими обгрунтовані заявлені вимоги, зокрема доказів про існування конфлікту та/або спору між сторонами.
Суд також не звернув уваги на те, що подані позивачкою докази не відповідають вимогам ст.77 – ст.80 ЦПК України. Всупереч вимогам ст.175, ст.177 ЦПК України позивачка не подала суду ні оригіналів документів, ні належним чином завірених копій таких документів. 
Оскільки суд проігнорував доводи відзиву на позов, відповідач був вимушений зробити запити до відповідних підприємств і установ для отримання доказів відсутності спору, які він отримав лише 15 березня і 26 квітня 2024 року, проте суд взагалі не дав їм оцінки.

Правом подачі відзиву позивачка не скористалась.

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення і ухвалу суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом серії НВА 915607, виданого 04.11.2016 року державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори Сукачовим М.О., зареєстрованого в реєстрі за №2-512, а також свідоцтва про право на спадщину за законом серії НОІ533849, виданого 03.07.2020 року державним нотаріусом П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори Зімницькою В.П., зареєстрованого в реєстрі за № 1-334, ОСОБА_2 набула у власність в порядку спадкування право власності на 1/3 частку квартири  АДРЕСА_1 (а.с.11, 12-13, 16,17).
Іншим співвласником спірної квартири є ОСОБА_1 , який є рідним братом позивачки, і зареєстрований та проживає у вказаній вище квартирі (а.с.23).
ОСОБА_1 належить на праві спільної часткової власності 2/3 частки квартири  АДРЕСА_1  (а.с.25).
Відповідно до технічного паспорту, виготовленого станом на 11.10.2016 року, квартира  АДРЕСА_1 , загальною площею 45,7 кв.м, розташована на першому поверсі дев`ятиповерхового будинку та складається з 2-х кімнат житловою площею 27,5 кв.м., у тому числі 1-а кімната 17,4 кв., 2-а кімната 10,1 кв.м, кухня площею 6,1 кв.м, вбиральня площею 1,2 кв.м, ванна кімната площею 2,1 кв.м, коридор 6,9 кв.м, вбудовані шафи 1,1 кв.м; квартира обладнана балконом 2,8 кв.м (а.с.26-28).
       
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог. 
Перевіряючи доводи апеляційної скарги на рішення суду по суті спору, апеляційний суд виходить з такого.
Відповідно до положень статей 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).
Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Як убачається із матеріалів справи, домовленості між сторонами щодо користування спірною квартирою не досягнуто.
Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою домовленість щодо користування майном, між співвласниками та наймачами. Водночас, при виникненні суперечностей, які унеможливлюють добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.
При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.
Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.
Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, відповідно до розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.
Наведені правові висновки щодо застосування норми права у спірних правовідносинах викладені у постановах Верховного Суду від 03.10.2018 року (справа № 363/928/16), від 26.05.2021 року (справа № 750/11539/18), від 12.08.2021 року (справа № 644/5579/19), від 08.09.2021 року (справа №761/44705/19), від 15.09.2021 року (справа № 719/637/20), на які обгрунтовано послався суд першої інстанції. 
Основним доводом апеляційної скарги є твердження про те, що позивачкою суду не надано доказів існування конфлікту та/або спору між нею і відповідачем.
Поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, з урахуванням підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що відповідно до духу Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.
Предмет спору – це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Предмет позову розуміють як певну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. 
У цій справі предметом позову є вимога про встановлення судом порядку користування квартирою, співвласниками якої є сторони.
Підстави позову – це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. 
Звертаючись до суду з цим позовом, позивачка посилалася на те, що вона та відповідач (рідний брат) у добровільному порядку не можуть визначити порядок користування належною їм квартирою. У підтвердження цієї обставини долучила до позову докази неотримання відповідачем її письмової пропозиції щодо встановлення порядку користування (а.с.30,31). У позові також зазначила, що неодноразово зверталася до відповідача усно з пропозицією вирішити питання щодо користування квартирою, проте відповідач такі звернення проігнорував. 
Провадження у справі відкрито 13 грудня 2021 року (а.с.38).
З матеріалами справи ОСОБА_1 ознайомився 14 січня 2022 року, а також отримав копію ухвали про відкриття провадження і позовну заяву з додатками (а.с.43 зворот, 44).
09 лютого 2022 року ОСОБА_1 подав суду клопотання про відкладення судового засідання у зв?язку із зайнятістю його адвоката (а.с.51).
14 грудня 2023 року ОСОБА_1 подав суду клопотання відкласти судове засідання, призначене на 21 грудня 2023 року, посилаючись на неотримання ним будь-яких повідомлень від суду (а.с.70).
У період з 09 лютого 2022 року по 14 грудня 2023 року судові виклики-повідомлення на адресу ОСОБА_1 повернулися до суду неврученими з відміткою пошти: «Адресат відсутній за вказаною адресою». (а.с.53,62).
Судове засідання 21 грудня 2023 року відкладено (а.с.76).
26 січня 2024 року судом отриманий відзив ОСОБА_1 на позов, у якому викладені доводи ідентичні доводам апеляційної скарги (а.с.81-83).
У цивільних правовідносинах діє принцип добросовісності і розумності (ст.3 ЦК України).
Аналізуючи наведений вище перебіг подій, апеляційний суд приходить до висновку про доведеність існування спору між сторонами.
Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або спірні питання врегульовано самими сторонами.
Ознайомившись 14 січня 2022 року із позовом, ОСОБА_1 , діючи розумно і добросовісно та за відсутності у дійності спору, як він стверджує, мав би у найкоротші строки повідомити суду про цю обставину та вжити заходів для передачі позивачці ключів від квартири, тощо, тобто вчинити дії, які б давали підстави вважати відсутнім спір. Вчинення таких дій не потребує витрачання значних коштів і юридичної освіти, а лише доброї волі.
Через два роки ОСОБА_1 повідомив суд про відсутність доказів існування спору, проте не висловив готовності надати доступ позивачці до квартири, не висловив свою згоду із запропонованим нею порядком користування квартирою, тощо.
Наведене у сукупності підтверджує доводи позовної заяви про відсутність у ОСОБА_1 згоди на встановлення порядку користування квартирою у добровільному порядку. 
Доводи апеляційної скарги стосовно доказів, які долучені до позову (неналежність, недопустимість, недостовірність), апеляційний суд визнає необгрунтованими, оскільки відповідач не заперечує фактичні обставини, щодо яких маються відомості у поданих світлокопіях документів, зокрема копій сторінок паспортів і позивачки, і відповідача, свідоцтва про право на спадщину за законом, витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, технічний паспорт на квартиру.
Долучені ОСОБА_1 до апеляційної скарги копії листів-відповідей (а.с.204-207) підтверджують лише те, що ОСОБА_2 певний період не зверталася до органів Національної поліції України і КП «Житлокомунсервіс» із заявами про порушення її права на спірну квартиру, проте не доводять існування можливості вирішити спір добровільно у позасудовому порядку. 
На переконання апеляційного суду суд першої інстанції виконав вимоги ст.89 ЦПК України, дав правильну оцінку наданим у справу доказам і зробив правильний висновок про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні заяви про виправлення описки, суд першої інстанції виходив з того, що під час проведення судового засідання 06.02.2024 року судом було вирішено відкласти розгляд справи на іншу дату та проведення судового засідання в режимі відеоконференції з приміщення Лозівського міськрайоного суду Харківської області, а питання щодо відзиву взагалі не вирішувалося.
Запропонований заявником варіант трактувати окреслене ним виправлення як описку є неприйнятним, позаяк у розумінні статті 269 ЦПК України викладення в іншій редакції вказаного речення не є виправленням описки. До того ж, таке написання ухвали суду не має істотного характеру для даної справи.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги на ухвалу суду, апеляційний суд керується таким.
З матеріалів справи убачається, що 13 січня 2022 року (а.с.44) ОСОБА_1 у клопотанні про відкладення судового засідання порушив питання про продовження йому строку для надання відзиву на позов (а.с.44).
Суд першої інстанції процесуального рішення про продовження відповідачу строку для надання відзиву на позов не ухвалив (а.с.38, 65,76).
Відзив на позов отриманий судом 26 січня 2024 року після закриття підготовчого засідання і долучений судом до справи (а.с.83-85).
В ухвалі суду від 06 лютого 2024 року, якою вирішено питання про відкладення судового засідання на 09 квітня 2024 року (а.с.102), зазначено, що відповідач у судове засідання не з?явився, заяв чи клопотань до суду не подав.
18 березня 2024 року ОСОБА_1 подав до суду клопотання про виправлення описок та арифметичних помилок у судовому рішенні, вважав фразу в ухвалі: «відповідач у судове засідання не з?явився, заяв чи клопотань до суду не подав» опискою, яка має бути виправлена судом шляхом внесення в ухвалу речення: «У судове засідання не з?явився відповідач, надав 26.01.2024 року до суду відзив на позовну заяву». 
Відповідно до ст.269 ЦПК України суд за власною ініціативою або за заявою учасників може виправити описки чи арифметичні помилки у судовому рішенні. 
У розумінні процесуального закону описка - це зроблена судом механічна (мимовільна, випадкова) граматична помилка в рішенні, яка допущена під час його письмово-вербального викладу (помилка у правописі, у розділових знаках, одрук тощо).
Не вважаються опискою помилки, які не викривляють зміст, тобто неправильне розташування розділових знаків, неправильні відмінки слів, застосування русизмів та діалектизмів тощо.
Виправленню підлягають лише ті описки, які мають істотний характер. До таких належать написання прізвищ та імен, адрес, зазначення дат та строків тощо.
Як слідує зі змісту ухвали від 06 лютого 2024 року, судом вирішувалося питання про відкладення судового засідання, тобто питання про долучення чи недолучення певних документів, заяв сторін взагалі не обговорювалося.
Зі змісту рішення суду по суті спору убачається, що суд першої інстанції прийняв відзив на позов, виклав його зміст та врахував його доводи при вирішенні спору.
Отже, речення в ухвалі суду від 06 лютого 2024 року: «відповідач у судове засідання не з?явився, заяв чи клопотань до суду не подав» не є опискою у розумінні ст.269 ЦПК України.
Апеляційна скарга на ухвалу суду не містить обгрунтованих доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції. 
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд 

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Октябрського районного суду м.Полтави від 01 квітня 2024 року і рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 06 травня 2024 року залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 23 вересня 2024 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов 

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов