ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 711/4870/21 провадження № 22-ц/821/1050/24 категорія 301030000    Головуючий по 1 інстанції Казидуб О.Г. Доповідач в апеляційній інстанції Гончар Н.І.   	  	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       21 серпня 2024 року                                                                                            м. Черкаси   

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів: 

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л. 

секретар Любченко Т.М.

учасники справи: 

позивач:  ОСОБА_1  
представник ОСОБА_1 – адвокат Кучер Юлія Вікторівна 
відповідачі:  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , Департамент економіки та розвитку Черкаської міської ради 
представник ОСОБА_2  – адвокат Колотило Людмила Михайлівна

особи, що подали апеляційні скарги – ОСОБА_2 , Департамент економіки та розвитку Черкаської міської ради 

       розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 та Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації, свідоцтва про право власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації, свідоцтва про право власності на нерухоме майна .
Позовна заява мотивована тим, що відповідно до Свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 21.09.2018 року, що видане Департаментом економіки та розвитку Черкаської міської ради власниками квартири, що знаходиться в АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 (приватна власність) та ОСОБА_3 (спільна часткова власність).
06 червня 2018 року у справі № 711/560/18 Придніпровським районним судом у м. Черкаси було ухвалено заочне рішення про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .
На момент ухвалення даного рішення квартира була не приватизована, основним квартиронаймачем була ОСОБА_2 , а ОСОБА_4 та ОСОБА_3 – членами сім`ї наймача.
Після зняття ОСОБА_1 з реєстрації у вказаній квартирі, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , скориставшись тим, що ОСОБА_1 не знав, що втратив право на користування житлом, отримали можливість збільшити свою частку у праві власності (з 1/3 частини на 1/2), під час передачі житла органами місцевого самоврядування, вказаним громадянам.
21 вересня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Департаментом економіки та розвитку Черкаської міської ради було видане свідоцтво про право власності СТЕ 125512. На підставі вказаного свідоцтва, 12.12.2018 року, відповідачі зареєстрували право спільної часткової власності (по 1/2 частині кожному) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1723080471101.
Вказував, що лише на початку березня 2021 року позивач дізнався від державного виконавця Придніпровського ВДВС у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління юстиції у Черкаській області про існування заочного рішення, яким його визнали таким, що втратив право на користування житлом.
22 листопада 2023 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив визнати недійсним та скасувати наказ Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради від 21 вересня 2018 року № 178 в частині приватизації квартири в АДРЕСА_1 . Визнати недійсним Свідоцтво про право власності серія та номер: НОМЕР_1 , видане 21 вересня 2018 року Департаментом економіки та розвитку Черкаської міської ради та скасувати запис про право власності № 29479229 від 12 грудня 2018 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, який був внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 44646461 від 17 грудня 2018 року Департамент організаційного забезпечення Черкаської міської ради.
Судові витрати покласти на відповідачів.
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 квітня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_7 задоволено частково.
Визнано недійсним та скасовано Наказ Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради від 21.09.2018 року № 178 в частині приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнано недійсним Свідоцтво про право власності Серії НОМЕР_1 , видане 21.09.2018 року Департаментом економіки та розвитку Черкаської міської ради та скасовано запис про право власності № 29479229 від 12.12.2018 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, який був внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер: 44646461 від 17.12.2018 Департамент організаційного забезпечення Черкаської міської ради).
Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради на користь ОСОБА_7 судовий збір в розмірі по 660 грн. 53 коп. та витрати на правову допомогу в сумі по 5 000 грн. з кожного з них. 
В решті позовних вимог відмовлено.
Скасовано заходи забезпечення позову, а саме, скасовано заборону ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вчиняти будь-які дії щодо продажу, дарування, міни, реалізації, звернення стягнення та відчуження і зміни власника у будь-який спосіб відносно квартири за адресою АДРЕСА_1 .
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 не було включено до членів сім`ї, тому спірним Наказом Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради від 21 вересня 2018 року № 178 ОСОБА_2 та ОСОБА_2 надано у власність спірну квартиру з порушенням прав та законних інтересів позивача.
ОСОБА_1 був позбавлений права на отримання частини квартири у власність відповідно до ч. 4 ст. 5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» квартир (будинків) державного житлового фонду.
Оскільки рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому, після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом захисту може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 квітня 2024 року та прийняти нову постанову, якою повністю відмовити в задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга обгрунтована тим, що під час розгляду справи, судом не було враховано, що внаслідок задоволення позовних вимог позивача його права не будуть поновлені, оскільки права власності на 1/3 частину спірної квартири він не набуде. На підставі оскаржуваного рішення сторони повертаються в попереднє становище, внаслідок чого відповідачі незаконно позбавляються права власності на 1/3 частину спірної квартири кожний.
Зазначено, що оскаржуваний наказ Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради від 21 вересня 2018 року після видачі на нього свідоцтва про право власності та внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вже вичерпав свою дію, оскільки він є виконаний.
ОСОБА_2  вважає, що належним та ефективним способом захисту прав позивача є віндикаційний позов на підставі якого з урахуванням ухваленого судового рішення за позивачем буде зареєстровано право власності на 1/3 частину спірної квартири. Вважає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушених прав, тому в задоволенні позову слід відмовити.
Департамент економіки та розвитку Черкаської міської ради в своїй апеляцій скарзі просить скасувати рішення районного суду від 03 квітня 2024 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , при цьому здійснити розподіл судових витрат у справі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що під час розгляду справи судом не було враховано, що відповідач ОСОБА_2 при подачі заяви про приватизацію квартири подала повний пакет документів, які визначені Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність. Враховуючи рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 червня 2018 року в Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради були відсутні визначені законом підстави відмовляти у прийнятті документів та видачі свідоцтва про право власності, а тому Департамент діяв відповідно до вимог чинного законодавства. Крім того Департамент вважає помилковим рішення суду в частині розподілу судових витрат , оскільки вважає, що позивачем не було надано належні докази понесення витрат на правову допомогу в заявленій сумі і крім того, спір виник внаслідок неправомірних дій відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_2 , а не відповідача Департаменту, тому стягнення з них судових витрат є неправильним.
У відзивах на апеляційні скарги, що надійшли від представника ОСОБА_1 – адвоката Кучер Ю.В. зазначено, що доводи апеляційних скарг є необґрунтованими та не дають підстав для зміни чи скасування рішення суду.
Щодо розподілу судових витрат у справі за наслідком розгляду справи в суді першої інстанції зазначено, що сторона позивача у відповідності до визначеної процедури та передбачені строки подала суду належний та обгрунтований розрахунок витрат, які були правомірно стягнуті з відповідачів в рівних частках. 
У відзиві заявлено попередній орієнтовний розрахунок судових витрат за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 10 000 грн., які ОСОБА_1 просить покласти на відповідача ОСОБА_2 . 
Перевіривши доводи апеляційної скарги, заслухавши сторін, які з`явились у судове засідання, вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Ухвалене судом першої інстанції рішення не повністю відповідає зазначеним вище вимогам.
Судом першої інстанції встановлено, що 06 червня 2018 року заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 із зняттям з реєстрації (справа № 711/560/18).
21 вересня 2018 року Наказом директора Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради № 178 від 21 вересня 2018 року передано у власність громадян державне житло згідно зі списком (додаток).
Відповідно до Витягу з додатку до наказу департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради від 21 вересня 2018 року № 178, ОСОБА_2 передано у власність житло за адресою: АДРЕСА_1 .
21 вересня 2018 року Департаментом економіки та розвитку ЧМР видано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 , на підставі якого вони здійснили державну реєстрацію права приватної власності (а.с.13 Т.1).
Як вбачається зі змісту Свідоцтва про право власності від 21 вересня 2018 року, приватизація квартири за адресою: АДРЕСА_1 відбулась згідно з ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду».
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 247625549 від 10 березня 2021 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві приватної спільної часткової власності в рівних частках (по частині) належить квартира АДРЕСА_2 номери запису про право власності/довірчої власності відповідно 29479229 та 29479194, дата, час державної реєстрації - 12 грудня 2018 року, підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 44646461 від 17 грудня 2018 року. 
11 травня 2021 року ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси заочне рішення від 06 червня 2018 року по справі № 711/560/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Черкаська міська рада про визнання особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням скасовано.
30 травня 2023 року рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Черкаська міська рада, ОСОБА_3 про визнання особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням залишено без задоволення.
19 вересня 2023 року постановою Черкаського апеляційного суду рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 травня 2023 року по справі № 711/560/18 залишено без змін.
13 грудня 2023 року постановою Верховного Суду рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 травня 2023 року, додаткове рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24 липня 2023 року та постанову Черкаського апеляційного суду залишено без змін.
На момент винесення Придніпровським районним судом м. Черкаси заочного рішення від 06 червня 2018 року по справі № 711/560/18 квартира за адресою: АДРЕСА_1 приватизованою не була, а рішення про її приватизацію було прийняте 21 вересня 2018 року.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено право на повагу до житла.
У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частинами третьою, четвертою статті 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Статтею 345 ЦК України, передбачено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. У результаті придбання єдиного майнового комплексу державного (комунального) підприємства у процесі приватизації до покупця переходять всі його права та обов`язки. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.
Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положенням № 396 «Про затвердження передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 16 грудня 2009 року.
Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачає, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.
Частиною першою статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду – це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.
Статтями 3, 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі наймачу та членам його сім`ї квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у межах визначеної норми. При цьому, до членів сім`ї наймача включаються громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.
Згідно з частинами другою, третьою, п`ятою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.
Положення № 396 «Про затвердження передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затверджене Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 16 грудня 2009 року визначає порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків, жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян.
Відповідно до пункту 4 Положення № 396 «Про затвердження передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян» передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника.
Абзацом першим пункту 23 Положення № 396 «Про затвердження передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян» визначено, що орган приватизації приймає рішення про передачу квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах у власність громадян. На підставі вказаного рішення орган приватизації видає свідоцтво про право власності та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах, що належать громадянам на праві приватної (спільної сумісної, спільної часткової) власності.
Отже, передача квартир у власність громадян у процесі їх приватизації здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації і оформлюється свідоцтвом про право власності на квартиру.
Відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Таким чином передача у спільну власність квартир, які підлягають приватизації, здійснюється за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно проживають у цій квартирі.
Наслідком порушення вимог частини другої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» є визнання приватизації недійсною.
Подібні висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 01 червня 2020 року у справі № 520/14902/17 (провадження № 61-21727св19), від 14 вересня 2021 року у справі № 473/2473/20 (провадження № 61-38св21), від 27 лютого 2023 року у справі № 215/1765/21 (провадження № 61-218св23).
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.
Суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції було достовірно встановлено, що при приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_1 не було включено до членів сім`ї позивача ОСОБА_1 . Спірним Наказом Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради від 21 вересня 2018 року № 178 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надано у власність спірну квартиру з порушенням прав та законних інтересів позивача, оскільки, ОСОБА_1 був позбавлений права на отримання частини квартири у власність, відповідно до ч. 4 ст. 5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» квартир (будинків) державного житлового фонду.
Відповідно до ч. 3 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.
Враховуючи, що позивачем було доведено порушення його прав внаслідок надання у власність відповідачів  ОСОБА_2  та ОСОБА_2  спірної квартири, оскільки ОСОБА_1  був позбавлений права на отримання частини квартири у власність, відповідно до ч. 4 ст. 5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» квартир (будинків) державного житлового фонду», тому районний суд прийшов до обґрунтованого  висновку про визнання недійсним та скасування наказу Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради від 21 вересня 2018 року № 178 в частині приватизації квартири в АДРЕСА_1 та про визнання недійсним Свідоцтва про право власності Серії  НОМЕР_1 , видане 21 вересня 2018 року Департаментом економіки та розвитку Черкаської міської ради.
В частині скасування запису про право власності № 29479229 від 12 грудня 2018 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, який був внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер: 44646461 від 17.12.2018 Департамент організаційного забезпечення Черкаської міської ради) колегія суддів зазначає.
Ч. 2 статті 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав», у редакції чинній до 16 січня 2020 року передбачала, що у разі скасування на підставі рішення суду про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку передбачену підпунктом 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру речових прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.
При вирішенні спору, суд першої інстанції фактично застосував до спірних правовідносин положення вищевказаної частини 2 статті 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у редакції чинній до 16 січня 2020 року, відповідно до якої належним способом захисту права могло б бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права та не врахував, що ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 ЗУ № 1952 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.
Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній з 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру речових прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Зміст зазначеної правової норми свідчить про те, що на відміну від частини 2 статті 26 ЗУ № 1952 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких про ведено державну реєстрацію прав, чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи:
1)судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 
2)судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав;
3)судове рішення про скасування державної реєстрації прав.
Таким чином, колегія суддів вважає, що на час звернення позивача до суду з позовом та ухвалення судом першої інстанції рішення у справі, законодавець вже виключив такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому висновок суду про задоволення такої вимоги позивача є помилковим, оскільки частиною 2 статті 26 ЗУ № 1952 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено інший спосіб для відновлення порушених прав позивача.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 грудня 2022 року за наслідками розгляду справи № 914/2350/18 вказала, що у разі встановлення порушення прав позивача відповідачем, відмова у позові виключно з причини відсутності посилання на певний спосіб захисту, передбачений ч. 2 ст. 16 ЦК України не відповідає завданню судочинства. Суд, виходячи з засад диспозитивності, позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача, але може визначити ефективний спосіб захисту, який може реалізуватися в подібних спорах.
Враховуючи положення ст. 26 Закону України № 1952 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній з 16 січня 2020 року), приймаючи до уваги правові позиції викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року та виходячи із змісту позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції в частині скасування запису про реєстрацію права власності та скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер нерухомого майна 172308047110, номер запису про право власності 29479229, 29479194, дата державної реєстрації 12.12.2018 року. 
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про обрання неналежного способу захисту позивачем є частково доведеними, тому її апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. 
Що стосується судових витрат у справі за наслідками розгляду справи в суді першої інстанції.
В апеляційній скарзі Департамент економіки та розвитку Черкаської міської ради зазначив, що спір виник внаслідок неправильних дій відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_2 , тому в такому випадку суд мав би покласти судові витрати саме на них у відповідності до ч. 9 ст. 141 ЦПК України.
Колегія суддів вважає такі доводи апеляційної скарги необгрунтованими.
Так, ч. 9 ст. 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Оскільки факту зловживання ОСОБА_2 та ОСОБА_2 процесуальними правами та факту вчинення останніми неправильних дій в ході розгляду справи встановлено не було, суд першої інстанції правомірно застосував положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України про пропорційний розподіл витрат у справі у відповідності до прохальної частини позовної заяви, які є підтверджені та їм була дана належна оцінка районним судом.
Апеляційний суд не вбачає підстав для застосування районним судом при розгляді спору ч. 9 ст. 141 ЦПК України, оскільки на момент видачі Наказу Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради про надання дозволу на приватизацію та видачі Свідоцтва про права власності 21 вересня 2021 року, позивач ОСОБА_1 був рішенням суду визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням і відповідно відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_2 вчинили дії щодо приватизації, які вважали правильними та законними. Лише в подальшому, враховуючи наслідки скасування рішення суду, яким ОСОБА_1 визнали таким, що втратив право користування жилим приміщенням дії всіх відповідачів щодо проведення приватизації визнано такими, що порушують права позивача. Тому, в даній конкретній ситуації відсутнє зловживання стороною відповідачів процесуальними правами і суд першої інстанції правомірно застосував положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України про пропорційний розподіл витрат у справі у відповідності до прохальної частини позовної заяви, які є підтверджені та їм була дана належна оцінка районним судом.
Оскільки в прохальній частині апеляційної скарги Департамент економіки та розвитку Черкаської міської ради просив скасувати повністю рішення суду першої інстанції, тому й його апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Щодо розподілу судових витрат за розгляд справи.
Ч. 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Районним судом було задоволено три вимоги позивача, за наслідками розгляду справи в суді апеляційної інстанції також задоволено три вимоги, тому апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для перерозподілу судових витрат у справі і в цій частині судове рішення районного суду слід залишити без змін, оскільки воно повністю відповідає положенням вимог статті 141 ЦПК України.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , що надійшов від представника ОСОБА_1 – адвоката Кучер Ю.В. сторона позивача просить покласти судові витрати по оплаті правової допомоги на відповідача ОСОБА_2 . 
При цьому, до відзиву на апеляційну скаргу, додано ордер на надання правничої допомоги ОСОБА_1 в Черкаському апеляційному суді адвокатом Кучер Ю.І., Договір про надання правової допомоги № 461 від 17 травня 2024 року та квитанцію до прибуткового касового ордера № б/н від 31 травня 2024 року про сплату ОСОБА_1 адвокату Кучер Ю.О. 10 000 грн. 
Враховуючи, що сторона позивача частково спростувала доводи апеляційних скарг і в прохальній частині відзиву визначила відповідача ОСОБА_2 з якої необхідно компенсувати витрати на правову допомогу, при частковому скасуванні рішення суду, вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 000 грн. витрат на правничу допомогу, що буде відповідати принципу розумності та справедливості виконаних робіт. 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 квітня 2024 року задовольнити частково.
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 квітня 2024 року в частині скасування запису про право власності № 29479229 від 12.12.2018 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, який був внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер: 44646461 від 17.12.2018 Департамент організаційного забезпечення Черкаської міської ради) скасувати. 
Скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер нерухомого майна 1723080471101, номер запису про право власності 29479229, дата державної реєстрації 12.12.2018 року. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 5 000 грн.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 26 серпня 2024 року.

Судді