ПОСТАНОВА                                          
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
               
26 червня 2024 року
 
м. Київ
 
справа № 359/10024/21
провадження № 61-17168св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, - служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради Київської області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області в складі судді Чирки С. С. від 19 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду в складі колегії суддів: Приходька К. П., Писаної Т. О., Журби С. О., від 28 листопада 2023 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася  з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з матір`ю. 
 
Вимоги мотивувала тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дитина - ОСОБА_3 . 
 
Родина мешкала у місті Борисполі Київської області в одній кімнаті гуртожитку.
 
Стосунки між подружжям не склались, останні роки шлюбу були складними та напруженими.
 
Відповідач чинив психологічний тиск на неї та дитину, неодноразово застосовував фізичну силу до позивача, ображав нецензурними словами, псував та викидав речі, всіляко принижував її на очах у дитини, зокрема, викидав з машини.
 
Позивач близько 20 разів зверталася до поліції із заявами про вчинення щодо неї та дитини неправомірних дій, за результатами розгляду яких до нього застосовувались заходи адміністративного впливу,  він перебуває  на обліку у поліції як «кривдник».
 
Постановами Бориспільського міськрайонного суду Київської області                                         від 09  вересня 2020 року та 05 березня 2021 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні домашнього насильства та притягнуто до відповідальності за статтею 173-2 КУпАП. Рішенням цього ж суду від 05 березня 2021 року щодо                        ОСОБА_2 видано обмежувальний припис строком на 6 місяців із забороною спілкування, листування та контактування з позивачем. 
 
Ця ситуація вкрай негативно впливала на сина, тому у квітні 2021 року позивач переїхала проживати в орендовану двокімнатну квартиру у місті Києві, однак відповідач разом із сином залишились проживати в кімнаті гуртожитку у                                     м. Борисполі. 
 
З того часу відповідач налаштував дитину проти матері та не дозволяв їм спілкуватися, вчиняв дії щодо відчуження дитини від матері.
 
Позивач звернулася із відповідною заявою до Служби у справах дітей та сім`ї, рішенням якої від 19 липня 2021 року було визначено порядок її участі у вихованні малолітнього сина.
 
Однак через перешкоджання  відповідача зустрічі  з дитиною так і не відбулися, що встановлено постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 серпня 2021 року.
 
Позивач має хороші житлові умови, працевлаштована дитячим лікарем,  позитивно характеризується, є люблячою матір`ю, але з боку батька дитина піддається відчуженню від матері.
 
З урахуванням вищенаведеного позивач просила суд визначити місце проживання її сина разом з нею, що відповідатиме інтересам дитини.
 
У лютому 2022 року ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до
ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з батьком.
 
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що рішенням Виконавчого комітету Бориспільської міської ради орган опіки рекомендував визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 з його батьком і наразі син проживає з ним. 
 
Він сумлінно виконує свої батьківські обов`язки, піклується про здоров`я дитини, її всебічний розвиток та забезпечує достатній життєвий рівень. Зазначає, що неухильно дотримується визначеного Службою у справах дітей порядку організації побачень ОСОБА_1 із сином, не чинить їм перешкод у спілкуванні, але при цьому враховує інтереси та бажання дитини.
 
Зазначав, що у квітні 2021 року мати викрала дитину з навчального закладу. 
 
Оскільки мати не бере участі у вихованні дитини, не забезпечує матеріально і саме батько створив для ОСОБА_3 . сприятливі умови для проживання та повноцінного розвитку, просив визначити місце проживання сина з ним.
 
Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень
 
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області 
від 19 квітня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року, позов ОСОБА_1 задоволено. 
Визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_1 . У задоволенні зустрічного позову                      ОСОБА_2 відмовлено.
 
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції врахував факт неодноразового вчинення домашнього насильства, видачі обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 , систематичне притягнення його до адміністративної відповідальності, а також позитивні характеристики позивачки та висновок органу опіки та піклування, яким рекомендовано визначити місце проживання дитини з її матір`ю.
 
Колегія суддів апеляційного суду погодилася з висновками суду першої інстанції з огляду на те, що ОСОБА_2 не довів, що визначення місця проживання дитини з батьком відповідатиме її найкращим інтересам. 
Оскільки доводи апеляційної скарги виявились непереконливими, а судом першої інстанції здійснено всебічний аналіз обставин справи та правильно застосовано норми права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_2 .
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У грудні 2023 року на електронну адресу Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 28 листопада 2023 року, у якій заявник просив їх скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким визначити місце проживання дитини з ним або передати справу на новий розгляд.
 
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування судами норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду. 
 
Вказує, що у його сина сформована прив`язаність до батька, оскільки вони все життя проживали разом.
 
Зауважує, що апеляційний суд порушив його право на безпосередню участь при розгляді справи, оскільки не відклав судове засідання, коли у відповідача виникли технічні проблеми, що унеможливили його участь судовому засіданні в режимі відеоконференції. 
 
Зазначає, що суди обох інстанцій не здійснили належного дослідження доказів у справі, оскільки не задовольнили клопотання відповідача про допит свідків.
 
Крім того, при розгляді справи суди не з`ясували думку дитини щодо бажаного для нього місця проживання та не опитали малолітнього ОСОБА_3 , який разом з ним наразі мешкає у Німеччині як біженець через війну в Україні. У зв`язку з цим вказує на відсутність у національних судів компетенції на розгляд цієї справи.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У січні 2024 року до Верховного Суду надійшов відзив від ОСОБА_1 .
 
Зазначає, що ОСОБА_2 систематично жорсткого поводиться з нею,  отримував заборонний припис строком на 6 місяців, усне зауваження за невиконання рішення органу опіки та піклування, а також перебуває на профілактичному обліку як кривдник. Така поведінка відбувалась на очах у сина, що негативно впливає на формування його особистості.
 
Заперечуючи проти вимог відповідача, вказує, що з лютого 2021 року позбавлена можливості виховувати власну дитину, відповідач маніпулює дитиною, створюючи у сина негативний образ матері. Відповідач цілеспрямовано створював перешкоди для спілкування матері з сином, не залишав їх наодинці, систематично налаштовував дитину проти неї.
 
У вересні 2022 року ОСОБА_2 без її відома вивіз ОСОБА_3 до Німеччини і на момент подачі відзиву позивач не була обізнана про точне місцеперебування своєї дитини. 
 
Відповідаючи на аргументи ОСОБА_2 про небезпеку повернення дитини в Україну, зазначає, що здатна переїхати до Німеччини у статусі біженця. 
 
Зауважує, що доводи відповідача про порушення судом апеляційної інстанції його права на безпосередню участь у розгляді справи є безпідставними, оскільки сторони мають самостійно цікавитись ходом справи та результатами окремих судових засідань, добросовісно користуватися процесуальними правами. 
 
За таких обставин вважає, що касаційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 грудня 2023 року відкрито касаційне провадження.
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 березня 2024 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком є ОСОБА_2 , матір`ю - ОСОБА_1 .
 
Родина мешкала у місті Борисполі Київської області у гуртожитку.
 
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області 
від 17 вересня 2021 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та                        ОСОБА_2 .
Дитина ОСОБА_3 відвідував дитячий садок комбінованого типу «Веселка» з 
вересня 2017 року до червня 2018 року, батько приводив та забирав сина. Мати до дитячого садка приходила лише декілька разів за рік (т. 2, а. с. 69).
 
Відповідно до акта депутата Бориспільської міської ради від 20 вересня 2019 року ОСОБА_2 самостійно виховує та забезпечує ОСОБА_3 (т. 2, а. с. 56).
 
Довідками дитячо-юнацької футбольної школи ім. В. Лобановського 
від 23 вересня 2019 року № 18 та Бориспільської дитячо-юнацької спортивної школи 
від 18 листопада 2020 року № 02-22-200 засвідчено, що ОСОБА_3 дійсно є вихованцем футбольної та спортивної шкіл, на тренування та ігри дитину супроводжує батько (т. 2, а. с. 63, 64).
 
Довідками ФОП ОСОБА_4 від 19 червня 2020 року та від 16 квітня 2021 року засвідчено, що ОСОБА_3 займається в англійському клубі «Вундеркінд» 
з 2015 року. На заняття дитину регулярно приводив і забирав батько, цікавився успіхами і досягненнями сина. У 2021 році мати приводила дитину 4-5 разів за навчальний рік. Оплату за заняття здійснював завжди батько. З 22 березня                     2021 року дитина не була присутня на заняттях (т. 2, а. с. 65, 66).
 
Відповідно до довідки ФОП « ОСОБА_5 » від 01 серпня 2020 року № 01-02/20 ОСОБА_3 відвідував школу «Соробан» у м. Борисполі з січня 2019 до серпня   2020 року, дитину до школи приводив і забирав виключно батько (т. 2, а. с. 70).
 
Відповідно до довідки ФОП « ОСОБА_6 » від 03 вересня 2021 року ОСОБА_3 починаючи з 2017 року систематично, двічі на рік, проходить десятиденний курс масажу, на масаж завжди приводив батько (т. 2, а. с. 68).
 
Згідно із довідкою № 80-д від 24 вересня 2021 року Бориспільського НВК «Ліцей «Дизайн -освіта» ім. П. Чубинського-спеціалізована школа І-ІІІ ступенів» мати учня 4-го класу ОСОБА_3 протягом 2020-2021 навчального року регулярно відвідувала навчальний заклад, телефонувала класному керівнику та цікавилась навчанням, поведінкою та успіхами дитини (т. 1, а. с. 34).
 
З довідки сімейного лікаря ТОВ «Аптека. 194» вбачається, що ОСОБА_2 з моменту укладення декларації 17 вересня 2019 року слідкував за здоров`ям сина, мати не водила дитину на прийоми до лікаря (т. 2, а. с. 67). 
 
Відповідно до характеристики від 27 травня 2022 року, складеної директором та класним керівником, ОСОБА_3 є розвиненою дитиною, однак останнім часом має проблеми з поведінкою, чіпляється до дітей з особливими потребами, сперечається з однокласниками. Зовнішній вигляд неохайний, нігті та вуха брудні, не дбає про належний стан підручників та зошитів. Неналежна поведінка дитини стала підставою для виклику батьків. Батько агресивно сприймав зауваження вчителя, виправдовував сина. Мати виявила розуміння до проблем сина.             ОСОБА_3 не виходив на дистанційне навчання 2 місяці з 28 березня 2022 року, перебував з батьком на заході України (т. 2, а. с. 4).
 
Згідно з листом школи до служби у справах дітей щодо порушення права дитини на освіту від 26 квітня 2022 року учень ОСОБА_8 не виходить на дистанційне навчання, зв`язок з батьком відсутній, місце перебування невідоме. У матері немає контакту з дитиною, з її слів батько переховує дитину від неї (т. 2, а. с. 139).
 
Відповідно до характеристик з ТОВ Стоматологічна клініка «Алтея», ТОВ «Мамс Дент» ОСОБА_1 грамотна, висококваліфікована стоматолог, уважна і чуйна до своїх маленьких пацієнтів, завжди здатна налагодити контакт, навіть з неохочими до лікування дітьми. В колективі має авторитет. За час роботи зарекомендувала себе як спеціаліст високого класу, уважна, порядна, стримана, коректна та інтелігентна людина, приділяла багато уваги здоров`ю своєї сім`ї. Підтримує теплі стосунки з колегами (т. 1, а. с. 23, 24).
 
Згідно із довідкою про заробітну плату від 02 грудня 2020 року № 72 
ОСОБА_1 отримала 28 200 грн за період роботи з липня до листопада                 2020 року в ТОВ «Мамс Дент» (т.1, а. с. 25).
 
Відповідно до характеристики за місцем роботи ОСОБА_2 є компетентним фахівцем, привітна та неконфліктна людина. Постійно самовдосконалюється, уважний до деталей, пунктуальний, відданий та порядний. Працює віддалено, оскільки виховує неповнолітнього сина. Бере відпустки на оздоровлення сина (т. 2, а. с. 79-80).
 
За період роботи з 01 січня до 31 грудня 2019 у ТОВ «Попель» ОСОБА_2 отримав 90 735,20 грн, з 01 січня до 31 грудня 2020 - 41 648,48 грн, що підтверджується довідками про доходи від 21 січня 2021 року № 00000000002,                     № 00000000001 (т. 2, а. с. 74-75).
 
Відповідно до наданої Бориспільським інклюзивно-ресурсним центром психологічної характеристики ОСОБА_3 від 03 березня 2021 року № 06, у дитини виявлені знижена здатність до вербалізації емоційних станів, емоційна лабільність та високий рівень особистісної тривожності. Наявний страх не відповідати очікуванням іншим, невпевненість у власних висловлюваннях, зокрема не охоче говорить про батьків. Має приховану агресію до матері, яка перешкоджає його ідентифікації з батьком. Рекомендовано визначати місце проживання виключно за бажанням та згодою дитини (т. 2, а. с. 60).
Як слідує з психологічної характеристики емоційного стану дитини, наданої практичним дипломованим психологом ОСОБА_9 17 травня 2021 року, загальний емоційний стан дитини ОСОБА_3 негативний, хлопчику важко оцінити ситуацію, що склалась у сім`ї. Присутні прояви звуження свідомості. Нездатність адекватно оцінити ситуацію, власне майбутнє, свої вчинки та вчинки інших людей.  У хлопчика присутні труднощі соціалізації. Психологічна атмосфера у сім'ї сприяє негативному засвоєнню сценарію стосунків між чоловіком та жінкою, оскільки дитина регулярно спостерігає за психологічним насильством, яке здійснюється щодо матері. Батько дитини сприяє відчуженню дитини від матері , це проявляється в негативних висловлюваннях, психологічному тиску та залякуванню матері. Хлопчик піддається незаслуженій критиці та покаранню вдома зі сторони батька. Результати психодіагностики: практично відсутні власні інтереси та уподобання, дитині важко сформувати, виразити та відстояти свою думку. Негативний стан дитини потребує додаткового дообстеження, рекомендовано звернутися до лікаря- психіатра (т. 1, а. с. 40, 41).
 
Психолог, психотерапевт, член ГО «Українська асоціація фахівців з подолання психотравмуючих подій» ОСОБА_10 видав довідку про те, що ОСОБА_1 у 2017, 2020, 2019 роках зверталася за психологічною допомогою. Зустрічі стосувались поведінки сина, стосунків з чоловіком, фізичного насилля чоловіка над дитиною та нею (т. 1, а. с. 36).
 
Постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області 
від 09 вересня 2020 року у справі № 359/6889/20 ОСОБА_2 оголошено усне зауваження та звільнено від адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства стосовно дружини (частина перша статті 173-2 КУпАП), а саме дії психологічного характеру у вигляді лайки та погроз. При малозначності вчиненого адміністративного правопорушення провадження у справі закрито (т. 1, а. с. 54).
 
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області                                                   від 12 березня 2021 року у справі № 359/1952/21 видано обмежувальний припис щодо ОСОБА_2 строком на шість місяців, яким йому заборонено спілкуватися з дружиною та сином, зокрема листуватися, телефонувати та контактувати зі ОСОБА_1 через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (т. 1, а. с. 55-58).
 
Постановами Бориспільського міськрайонного суду Київської області 
від 27 серпня 2021 року у справі № 359/7435/21 року, а також від 25 лютого                   2022 року у справі № 359/765/22 ОСОБА_2 звільнено від адміністративної відповідальності за невиконання рішення органу опіки та піклування щодо визначення способів участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від дитини (частина п'ята статті 184 КУпАП). При малозначності вчиненого правопорушення оголошено усне зауваження, а провадження у справі закрито (т. 1, а. с. 109-110; т. 2, а. с. 142-144).
 
Постановами Бориспільського міськрайонного суду Київської області 
від 29 червня 2022 року у справі № 359/13001/21 та від 17 жовтня 2022 року у справі 
№ 359/4065/22 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення за частиною 5 статті 184 КУпАП. Провадження закриті у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків притягнення до адміністративної відповідальності 
(т. 3, а. с. 51, 52; т. 2, а. с. 148-154).
 
Постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області 
від 12 вересня 2022 року у справі № 359/4469/22 ОСОБА_2 притягнуто адміністративної відповідальності за частиною п'ятою статті 184 КУпАП (т. 2,                а. с. 145-147).
 
Постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області 
від 26 вересня 2022 року у справі № 359/5190/22 ОСОБА_2 притягнуто адміністративної відповідальності за частиною першою статі 184 КУпАП, яка передбачає відповідальність за ухилення батьків або осіб, які їх замінюють, від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей. Суд встановив, що ОСОБА_2 перешкоджає зустрічам сина з психологом, ухиляється від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя та виховання сина, обмежує право на охорону здоров`я (т. 3, а. с. 46-48).
 
У матеріалах справи міститься витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно з яким ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 1/8 квартири АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 33).
 
Відповідно до акта обстеження житлово-побутових умов від 16 березня 2021 року     № 53 ОСОБА_2 разом з ОСОБА_3 проживають в орендованому житлі за адресою: АДРЕСА_2 . Житлова площа складає 18 кв. м та утримується в доброму санітарно-гігієнічному стані. Дитина має місце для сну, шафу, робочий стіл, місце для ігор. Забезпечений сезонним одягом, предметами гігієни та усіма необхідними речами для життя, розвитку та відпочинку (т. 2, а. с. 57, 58). Відповідно до акта обстеження житлово-побутових умов від 18 жовтня                    2021 року ОСОБА_2 проживає разом із сином ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 . Умови проживання задовільні (т. 2, а. с. 59).
 
Актом обстеження житлово-побутових умов від 04 червня 2021 року 
№ 115 встановлено, що ОСОБА_1 винаймає житло у 
АДРЕСА_3 та створила усі належні умови для життя, розвитку та відпочинку дитини (т. 1, а. с. 60).
 
Рішенням Виконавчого комітету Бориспільської міської ради від 19 липня 2021 року 
№ 547 визначено ОСОБА_1 порядок спілкування з її сином (т. 2, а. с. 46).
 
Відповідно до листа Служби у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради 
від 01 серпня 2022 року № 01-26-418, адресованого ОСОБА_1 , малолітній ОСОБА_3 жодного разу не був переданий батьком ОСОБА_2 на вихідні матері відповідно до рішення Виконавчого комітету міської ради від 19 липня                2021 року № 547 «Про участь громадянки ОСОБА_1   у вихованні її малолітнього сина» (т. 2, а. с. 138).
 
Рішенням виконавчого комітету Бориспільської міської ради від 29 червня 2021 року 
№ 480 орган опіки та піклування рекомендує визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з батьком ОСОБА_2 (т. 2, а. с. 42-45).
 
Згідно з відповіддю Головного центру обробки спеціальної інформації ДПС України, 01 серпня 2022 року  ОСОБА_12 перетнув пункт пропуску Мостиська через державний кордон України з татом на підставі рішення  про місце проживання з батьком № НОМЕР_1 (т. 3, а. с. 63-65).
 
Рішенням Виконавчого комітету Бориспільської міської ради від 12 вересня                    2022 року № 412 орган опіки та піклування рекомендує визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з його матір`ю ОСОБА_1 за місцем її проживання. 
 
Зокрема, було враховано, що батько малолітнього перешкоджав матері бачитись із дитиною, за невиконання батьком рішення Виконавчого комітету Бориспільської міської ради від 19 липня 2021 року № 547 про  визначення ОСОБА_1 порядку її спілкування з сином посадовими особами Служби у справах дітей та сім`ї складено дев`ять протоколові про адміністративне правопорушення  та направлено до суду. Також взято до увагу  інформацію  від адміністрації Бориспільського НВК «Ліцей «Дизайн-освіта» про те, що у поведінці хлопчика стались негативні зміни щодо конфліктів з однолітками, неохайності, що свідчить про відсутність належного батьківського догляду. Вказано, що малолітній ОСОБА_3 виявив бажання проживати з батьком, однак враховано вік дитини та її вразливість до маніпуляцій з боку батька та очевидне обмеження  батьком спілкування дитини з матір`ю, що призвело до втрати емоційного контакту з матір`ю.
 
Рішення від 29 червня 2021 року № 480 про визначення місце проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з батьком ОСОБА_2  визнано таким, що втратило чинність (т. 2, а. с. 137, 159).
 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
 
Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини 
від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 
27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
 
При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
 
При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини; (б) індивідуальність дитини; (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; (г) піклування; захист і безпека дитини; (ґ) вразливе положення; (д) право дитини на здоров`я; (е) право дитини на освіту (постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19). Також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини.
 
 Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Відповідно до частини третьої статті 9 Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
 
За змістом статей 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
 
Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі                № 466/1017/20).
 
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
 
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
 
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
 
Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
 
Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
 
У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
 
Право дитини на місце проживання розкрите через право батьків на визначення місця проживання дитини (стаття 160 СК України). Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
 
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
 
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
 
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
 
У цій справі встановлено, що батьки мають належні житлові умови, доходи, мають бажання виховувати сина. Як батько, так і мати дитини позитивно характеризуються в побуті та професійній спільноті, не зловживають спиртними напоями чи наркотичними засобами, матеріально забезпечені та створили належні умови для виховання та розвитку сина, висловлюють бажання в однаковій мірі піклуватися про нього.  
 
У той же час між сторонами існує тривалий особистий конфлікт та неприязні стосунки, що унеможливило вирішення питання про фізичну опіку щодо їхньої  спільної дитини в  позасудовому порядку. Після припинення спільного проживання подружжя Строганових, дитина залишилась проживати із батьком.
 
У справі, що переглядається в касаційному порядку, встановлено, що мати належним чином ставилась до виконання своїх батьківських обов`язків, однак син тривалий час проживає з батьком і емоційний контакт з матір`ю у певній мірі втрачено і батько жодним чином не сприяв відновленню стосунків дитини та матері.
 
Так, матеріалами справи підтверджено, що  батько дитини неодноразово притягувався до  адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства щодо матері дитини, невиконання рішення органу опіки та піклування щодо визначення способів участі  матері у вихованні сина  та систематично перешкоджає побаченню сина та матері.
 
Разом з тим матеріали справи достовірно свідчать, що мати не втратила інтерес до дитини, навпаки, всіляко намагається налагодити спілкування з сином, вдавалась до різних способів організації з ним побачень.
 
Враховуючи зазначене, а також  висновок органу опіки та піклування, яким рекомендовано визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 з матір`ю, який затверджений рішенням Виконавчого комітету Бориспільської міськради  від 12 вересня 2022 року № 412,  відсутність даних про те, що проживання з матір`ю  суперечитиме інтересам дитини, суди попередніх інстанцій дійшли в цілому обґрунтованого висновку про визначення місця проживання дитини з матір`ю.
 
Нормами частин четвертої-шостої статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
 
Колегія суддів вважає, що  касаційна скарга  не містить  достатніх обґрунтувань про  відхилення вказаного висновку органу у справах дітей щодо вирішення сімейного спору відносно дитини, оскільки він обґрунтований, містить різносторонній аналіз сімейної ситуації, включаючи систематичну поведінку батька щодо перешкоджання побачень дитини і матері, опитування батьків дитини та оцінку її думки, інформацію щодо поведінки дитини.
 
Оцінюючи доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що протягом розгляду цієї справи неповнолітній ОСОБА_3 не був опитаний судом щодо вирішення цього сімейного конфлікту, колегія суддів зазначає про таке.
 
За матеріалами справи, що переглядається, дитина дійсно не була опитана судом, зокрема і тому, що під час розгляду  батько в односторонньому порядку, без погодження з матір`ю, змінив країну проживання дитини з України на Німеччину, де станом на 02 серпня 2002 року батько та син зареєстровані як біженці.
 
У червні 2024 року від ОСОБА_2 надійшло клопотання до суду про врахування встановлених  постановою Київського апеляційного суду від 27 березня 2024 року у справі № 359/1538/21 обставин справи, в якій між цими ж сторонами вирішувалось питання про відібрання дитини від батька і опитаний судом малолітній                  ОСОБА_3 висловив свою думку щодо сімейного конфлікту.
 
Оскільки система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і має гарантувати захист прав дитини, суд вважає за можливе узяти до увагу думку, висловлену дитиною в межах іншої справи, але яка стосується сімейного спору щодо проживання дитини. При цьому суд виходить з недоцільності ймовірного травмування дитини повторним викликом до суду, враховуючи, що її було опитано судом в межах іншої судової справи, яка стосується цього ж сімейного конфлікту.
 
Зокрема, як слідує з постанови Київського апеляційного суду від 27 березня                   2024 року у справі № 359/1538/21, опитаний судом 13 березня 2024 року в режимі відеоконференцзв`язку з відповідачем ОСОБА_2 , малолітній                            ОСОБА_3 пояснив, що «… проживає разом з батьком в Німеччині у двокімнатній квартирі, проте адресу проживання та назву чи номер школи не зазначив, пояснюючи тим, щоб не знала мама, оскільки він боїться, що мама приїде та станеться щось погане. Вказав, що під час проживання в Україні мама постійно приходила до нього зі сторонніми людьми, які його лякали, тому він не хоче, щоб мама приїхала та проживала поряд. Коли він проживав в Україні, мама забрала його у батька та не дозволяла з ним розмовляти, навіть била його. За мамою він не сумує, йому достатньо спілкування по телефону з мамою один раз в тиждень. В Німеччині він навчається у школі, має там друзів, вивчив німецьку мову, відвідує гуртки з футболу, боротьби, хокею. При цьому, вказуючи, що не бажає, щоб мама приїжджала побачитись із ним або проживати поруч, дитина починає нервувати, плакати, та пояснює своє хвилювання тим, що приїзд мами в Україні супроводжувався присутністю чужих людей, яких він боявся, та необхідністю відвідувати якісь служби».
 
Оцінюючи ці пояснення дитини, апеляційний суд зазначив, що «..  був позбавлений можливості опитати дитину без присутності батьків, у присутності психолога чи педагога». 
 
Також суд вказав, що «… зогляду на встановлені судом факти застосування фізичної сили батьком до малолітнього ОСОБА_3 у січні - лютому 2021 року, коли було пред`явлено даний позов ОСОБА_1 ;   маніпулювання батьком дитиною при виконанні бажань сина під умовою відсутності матері біля нього;   встановлені факти постійних сварок, конфліктів, в тому числі із застосуванням фізичного та психічного насильства батьком до матері, у присутності дитини протягом 2020,                 2021 років, грубе поводження, з нецензурною лайкою, батька по відношенню до матері в присутності дитини, що свідчить про негативні моральні якості відповідача; нав`язливе формування вкрай негативної думки про матір, вороже налаштування дитини проти матері, що в свою чергу вплинуло на психоемоційний стан малолітнього, тривалу (три роки) примусову ізоляцію дитини від матері, колегія суддів вважає, що думка малолітнього ОСОБА_3 сформована виключно під впливом батька, суперечить інтересам дитини і не може бути прийнята до уваги як підстава для відмови у позові ОСОБА_1 . Адже судом достовірно встановлено факти жорстокого поводження відповідача з сином, відтак залишення дитини у батька є небезпечним для її психічного здоров`я та морального виховання.»
 
Дитина, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, що стосується її, наділяється правами: отримувати всю відповідну інформацію; отримувати консультацію та мати можливість висловлювати свої думки; клопотати про призначення спеціального представника під час розгляду судовим органом справ, бути поінформованою про можливі наслідки реалізації своїх думок та про можливі наслідки будь-якого рішення (статті 3, 4 Європейської конвенції про здійснення прав дітей 1996 року).
 
Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Разом з тим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати інтересам дитини (стаття 12 Конвенції про права дитини, стаття 171 СК України, стаття 14 Закону України «Про охорону дитинства»).
 
Думка дитини може бути висловлена у письмових доказах (висновках органів опіки та піклування, спеціалістів тощо); електронних доказах (відео-, аудіоматеріалах); висновках психологічної експертизи; показаннях самої дитини, присутньої в залі судового засідання або з використанням режиму відеоконференції. Суд враховує висловлену дитиною думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню.
 
Отже, Верховний Суд констатує, що думка ОСОБА_3 має важливе значення для вирішення спору, однак, з огляду на встановлені судами обставини виникає розумний сумнів щодо його спроможності висловити свою думку вільно, без жодного тиску з боку сторін, особливо за умови тривалого цілеспрямованого впливу батька на процес відчуження матері.
 
Із матеріалів справи відомо та не спростовано сторонами, що відповідно до листа служби у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради від 01 серпня    2022 року № 01-26-418 ОСОБА_3 жодного разу не був переданий батьком                     ОСОБА_2 на вихідні матері. Працівники органу опіки і піклування неодноразово складали протоколи про адміністративне правопорушення, однак батько не змінив своєї позиції і на шкоду інтересам дитини не забезпечив регулярного контакту матері та дитини.
 
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області                                                  від 12 березня 2021 року у справі № 359/1952/21 видано обмежувальний припис щодо ОСОБА_2 строком на шість місяців, яким йому заборонено спілкуватися з дружиною та сином, зокрема листуватися, телефонувати та контактувати зі ОСОБА_1 через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб .
 
Постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області 
від 12 вересня 2022 року у справі № 359/4469/22 ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за невиконання рішення органу опіки та піклування щодо визначення способів участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від дитини (частина п'ята статті 184 КУпАП). Постановами від 27 серпня 2021 року у справі № 359/7435/21, а також  від 25 лютого 2022 року у справі № 359/765/22 оголошено усне зауваження за цією статтею. Постановами від 29 червня 2022 року у справі № 359/13001/21 та від 17 жовтня   2022 року у справі № 359/4065/22 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення за частиною п'ятою статті 184 КУпАП. Провадження закриті у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків притягнення до адміністративної відповідальності.
 
Постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області 
від 05 березня 2021 року у справі № 359/1770/21 ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні домашнього насильства (частина перша статті 173-2 КУпАП). Судом встановлено спричинення ОСОБА_1 забою м`яких тканин голови.
 
Суд наголошує на тому, що відповідно до статті 4 Конвенції про контакт з дітьми
від 15 травня 2003 року № ETSN192 (ратифікована Законом від 20 вересня 2006 року № 166-V) дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. 
 
Одним з факторів ухвалення рішення на користь одного з батьків у справах щодо визначення місця проживання дитини є переконаність суду у відсутності в його (її) діях ознак, які вказують на скоєння перешкод для іншого у реалізації його (її) права на участі у вихованні дитини. Вказане, зокрема, випливає і з наведеної         ОСОБА_2 практики Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи дають підстави для розумного сумніву в тому, що за умови залишення ОСОБА_3 з батьком, матері буде забезпечений регулярний контакт з її сином і дитина не буде позбавлена материнської опіки та любові.
 
Суд бере до уваги також те, що дитина перебуває за кордоном. З рішення Окружного суду м. Зальцведель від 24 жовтня 2022 року вбачається, що ОСОБА_3 разом з батьком проживає за адресою:  АДРЕСА_4 вивезено з України на підставі рішення Виконавчого комітету Бориспільської міської ради від 29 червня 2021 року № 480, яке згодом втратило чинність. 
 
Проаналізувавши фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що оскаржувані рішення не є такими, що ухвалені всупереч найкращим інтересам дитини. Проживання ОСОБА_3 разом із матір`ю допоможе відновити емоційний зв`язок членів родини, налагодити стабільне емоційне середовище та забезпечити можливості для розвитку дитини у безпечному, спокійному середовищі. 
 
Як зазначалося, висловлене дитиною бажання проживати з батьком, заперечення  можливості проживати з матір`ю, обґрунтовані штучними пересторогами про те, що мати може  його забрати від батька, а не небажанням спілкуватися з нею.
 
Мати не втрачала інтересу щодо спілкування з дитиною, вчиняючи дії, спрямовані на з`ясування її місця перебування. Часткова втрата емоційного контакту між матір'ю та сином обумовлена не байдужою поведінкою матері та небажанням останньої виконувати свої батьківські обов`язки, а неможливістю спілкування з дитиною. 
 
З огляду на вказане вище у сукупності, враховуючи, що дитина тривалий час  проживала з батьком у зв`язку із самовільною зміною ним її місця проживання, вчинення ним перешкод у вільному спілкуванні матері з дитиною, у зв`язку із чим мала місце часткова втрата між ними емоційного контакту, а також те, що орган у справах дітей наголосив на необхідності проживання дитини з матір`ю, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що рішення судів попередніх інстанцій відповідають інтересам дитини.
 
Суд зазначає, що сам факт запровадження на території України воєнного стану не є достатньою підставою  для визначення місця проживання дитини з тим з батьків, хто проживає за межами України. Враховуючи, що мати дитини зазначає про наявність легальної можливості проживати у країні теперішнього місця проживання дитини та батька (Німеччині) суд відхиляє відповідні доводи касаційної скарги.
 
У своїй касаційній скарзі ОСОБА_2 вказує на наявність юрисдикційного конфлікту, Верховний Суд відхиляє ці доводи з огляду на таке.
 
Підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися (частина перша статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право»). У пункті сьомому статті 76 цього Закону зазначено: дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України є випадком визначення підсудності справ судам України.
 
Верховний Суд неодноразово висловлювався щодо підсудності національним судам України спору про визначення місця проживання дитини, яка проживає за кордоном. Зокрема  у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 зазначено, що з огляду на положення міжнародних договорів щодо збереження юрисдикції судів України у питаннях батьківської відповідальності, очевидною є можливість вирішення справи про визначення місця проживання дитини саме національними судами. Таким чином, сама по собі обставина проживання дитини за кордоном (незалежно від того чи вивезена дитина за кордон до звернення до суду з позовом про визначення місця її проживання чи після) не впливає на вирішення судами України спору про визначення місця її проживання.
 
В ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду              від 12 червня 2023 року у справі № 359/2356/21 колегія суддів висловилася щодо підсудності національним судам України спору про визначення місця проживання дитини, яка проживає за кордоном та визнала правильним висновок суду апеляційної інстанції, що з огляду на те, що постійним місцем проживання дитини на момент відкриття провадження була Україна, відповідний суд України має юрисдикцію щодо вирішення даного спору про визначення місця проживання дитини.
 
Отже, на момент відкриття провадження у справі, що переглядається, сторони та їхня дитина проживали в Україні, відтак доводи ОСОБА_2 про те, що в судів України відсутня юрисдикція на розгляд цієї справи, не мають під собою правового підґрунтя.
 
У касаційній скарзі заявник зазначає, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 30 березня 2021 року у справі
№ 542/1428/18, від 23 грудня 2020 року у справі № 712/11527/17, 
від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17, від 18 серпня 2021 року у справі 
№ 303/3102/19, від 28 грудня 2020 року у справі № 487/2001/19, від 30 листопада 2022 року у справі № 523/11247/19, від 27 вересня 2023 року у справі                                            № 295/15287/21, тощо. Верховний Суд вважає за доцільне зіставити наведені заявником приклади правовідносин на предмет подібності з фактичними обставинами справи.
 
Колегія суддів вважає за доцільне зазначити, що після детального аналізу постанов Верховного Суду, на які посилався заявник у касаційній скарзі, такі посилання є необґрунтованими, адже встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин у наведених ним справах, і безпосередньо спірні правовідносини є різними. 
 
Аргумент касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції порушив право ОСОБА_2 на безпосередню участь у розгляді справи, є безпідставним.
 
У силу вимог пункту 46  Положення про порядок функціонування окремих підсистем Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (затверджене рішенням Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21): за наявності в суді технічної можливості учасник справи у порядку, встановленому процесуальним законом, може брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою власних технічних засобів. Ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.
 
Отже, перебуваючи за кордоном, ОСОБА_2 самостійно обрав для себе зручний для нього спосіб участі у судовому засіданні - режим відеоконференції, суд створив йому належні технічні можливості. Однак обов`язок забезпечити безперебійне інтернет-з`єднання та справність власних технічних засобів покладається на сторони. Суд також звертає увагу скаржника на те, що у судовому засіданні                           28 листопада 2023 року брав участь представник ОСОБА_2 ОСОБА_13 , який відповідав на запитання суду, висловлювався на дебатах. За таких обставин право ОСОБА_2 на доступ до правосуддя не є порушеним.
 
Досліджуючи доводи особи, яка звернулась із апеляційною скаргою, про те, що суд першої інстанції допустив до участі у справі як представника ОСОБА_14 , особу, яка не є адвокатом, колегія суддів дійшла наступних висновків. 
 
Доводи касаційної скарги щодо допуску судом до участі в розгляді цієї справи як представника ОСОБА_2 особи, яка не має статусу адвоката, заслуговують на увагу, адже відповідно до частини третьої статті 131-2 Конституції України виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення.
 
Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.
 
Справа, що переглядається, не входить до переліку винятків, зазначених у частині четвертій цієї статті, а також розглянута судом першої інстанції в порядку загального позовного провадження, відтак суд не міг допустити до участі в справі як представника відповідача особу, яка не є адвокатом. 
 
Зокрема, відповідно до статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
 
Разом з тим у справі «Ейрі проти Ірландії» («Airey v. Ireland») Європейський суд з прав людини вказав, що хоча підпункт «с» пункту 3 статті 6 Конвенції стосується тільки кримінального процесу, «однак незважаючи на відсутність подібного положення щодо провадження у цивільних справах, пункт 1 статті 6 може в деяких випадках зобов`язати державу надати адвокатську допомогу, якщо без такої допомоги неможливо забезпечити практичної реалізації права на судовий розгляд, якщо юридичне представництво надається в обов`язковому порядку, як це передбачено внутрішнім законодавством деяких Договірних Сторін стосовно різних видів судового спору, чи з огляду на складність процедури або справи».
 
Зустрічний позов подано ОСОБА_2 самостійно, згодом його інтереси представляв адвокат Буша А. В. до моменту розірвання договору про надання правничої (правової) допомоги від 31 січня 2023 року, цього ж дня суд першої інстанції залучив ОСОБА_14 до участі у справі як представника ОСОБА_2 , апеляційну скаргу ОСОБА_2 подав самостійно. 
 
За таких обставин колегія суддів вважає, що тимчасова участь у процесі особи, уповноваженої за довіреністю на представництво інтересів, не призвела до значного порушення прав учасників справи, а також не постає такою, що унеможливила практичну реалізацію права на судовий розгляд, і не є підставою для скасування правильного і справедливого судового рішення. Верховний Суд також звертає увагу скаржника на те, що залучення адвоката у цивільному процесі є правом особи, а не обов`язком. З огляду на те, що застосування процесуальних наслідків неналежного представництва за таких обставин не є доцільним, колегія суддів відхиляє доводи скаржника.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Судами повно і правильно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки судів є виваженими і доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
 
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 квітня                 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді: | Є. В. Синельников   О. В. Білоконь   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   В. В. Шипович