ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

14 серпня 2024 року	  м. Одеса	Справа № 916/231/24	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Принцевської Н.М., Ярош А.І.

секретар судового засідання: Кияшко Р.О.

за участю представників учасників справи:
від Товариство з обмеженою відповідальністю «НС ПРЕМИУМ», м.Херсон  – Чайка О.Ю., на підставі ордеру;
від Приватного підприємство «ГРАНД КРИСТАЛЛ», м. Харків – не з`явився.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «НС ПРЕМИУМ», м. Херсон
на рішення Господарського суду Одеської області від 29.04.2024 року, м. Одеса, суддя першої інстанції Д`яченко Т.Г. повний текст складено та підписано 30.04.2024
у справі №916/231/24
за позовом: Приватного підприємства «ГРАНД КРИСТАЛЛ», м. Харків
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «НС Премиум», м. Херсон
про стягнення 824    320 грн. 46 коп.
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

У січні 2024 року Приватне підприємство «ГРАНД КРИСТАЛЛ» звернулось до Господарського суду Одеської  області з позовною заявою в якій просило суд стягнути на його користь з Товариства з обмеженою відповідальністю «НС Премиум» заборгованість за поставлений відповідно до видаткових накладних  по договору поставки №03312021-02 від 31.03.2021 року товар у розмірі  824   320 грн. 46 коп., з яких: 602 148 грн. 33 коп. – основний борг, 35   199 грн. 83 коп. 3% річних, 186   972 грн. 30 коп. – інфляційних втрат; а також вирішити питання про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо оплати за поставлений товар, що і стало підставою для нарахування суми основної заборгованості, 3% річних та інфляційних втрат.
Рішенням Господарського суду Одеської  області від 29.04.2024 року у справі №916/231/24 позовні вимоги  Приватного підприємство «ГРАНД КРИСТАЛЛ», м. Харків  до Товариство з обмеженою відповідальністю «НС ПРЕМИУМ», м.Херсон  про стягнення коштів задоволено повністю; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «НС Премиум», м.Херсон на користь Приватного підприємства «Гранд Кристалл», м. Харків, суму  у розмірі 824 320 грн. 46 коп., з яких: сума основного боргу у розмірі 602 148 грн. 33 коп., 3% річних у розмірі 35 199 грн. 83 коп., інфляційні втрати у розмірі 186 972 грн. 30 коп., а також витрати по сплаті судового збору.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що позивачем належними та допустимими доказами по справі доведено неналежне виконання відповідачем свого обов`язку щодо повної та своєчасної оплати за поставлений продавцем товар, з огляду на що позовні вимоги Приватного підприємства «Гранд Кристалл», м. Харків потребують задоволення у повному обсязі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю «НС ПРЕМИУМ» м.Херсон з рішенням суду першої інстанції не погодилось, тому звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просило суд рішення Господарського суду Одеської області від 29.04.2024 року у справі №916/231/24 скасувати та винести нове рішення, яким відмовити Приватному підприємству «ГРАНД КРИСТАЛЛ» у задоволенні  вказаних вимог в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням всіх обставин справи.
Зокрема, скаржник наголошує, що  судом  першої інстанції не взято до уваги факт оплати зазначеного товару, що був здійснений відповідачем на підставі платіжних доручень, долучених до матеріалів справи, а саме, платіжна інструкція № 1 від 01 лютого 2022 року на загальну суму 2 850 000 гривень та платіжна інструкція № 87 від 03 лютого 2022 року на загальну суму 2   850   000  гривень.
Апелянт вказує, що у судовому рішення не описано зазначені платіжні інструкції взагалі, хоча вони були долучені відповідачем разом із відзивом на позовну заяву.Поставки товару були здійснені позивачем 01 лютого 2022 року та 21 лютого 2022 року, а попередні оплати були здійснені відповідачем відповідно 01 лютого 2022 року та 03 лютого 2022 року.
Тому, апелянт вважає,що всі оплати, отримані позивачем від відповідача повинні бути зараховані в рахунок оплат за поставлений товар по мірі здійснення поставок.
Також, відповідач в апеляційній скарзі наголошує на тому, що рахунки, надані позивачем до позовної заяви, а саме, рахунок на оплату №28/01-1 від 28 січня 2022 року та рахунок №21/02-1 від 21 лютого 2022 року відповідач не отримував, позивач не надав належних доказів направлення їх відповідачу або їх отримання представником відповідача.
Скаржник зауважує, що оскаржуване рішення господарського суду не містить жодних посилань та обґрунтувань, за яких саме підстав судом було не враховано факт оплати за поставлений товар згідно платіжної інструкції № 1 від 01 лютого 2022 року на загальну суму 2 850 000 грн. та платіжної інструкції № 87 від 03 лютого 2022 року на загальну суму 2 850 000 грн.
Підсумовуючи вищевикладене, апелянт вважає, що  виходячи з наявних в матеріалах справи доказів, наданих безпосередньо відповідачем, у останнього відсутня будь-яка заборгованість перед позивачем, починаючи із дати поставки товару відповідно 01 та 21 лютого 2022 року та станом на дату винесення рішення судом. 
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.06.2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «НС ПРЕМИУМ» на рішення Господарського суду Одеської області від 29.04.2024 року у справі №916/231/24, справу призначено до судового розгляду.
          Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.08.2024 прийнято колегією суддів у складі головуючого судді Діброви Г.І., суддів: Принцевської Н.М., Богацької Н.С., до свого провадження справу №916/231/24, призначено розгляд справи на 14.08.2024.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.08.2024  змінено склад суду та прийнято колегією суддів у складі головуючого судді Діброви Г.І., суддів: Принцевської Н.М., Ярош А.І. до свого провадження справу №916/231/24.
Приватне підприємство «ГРАНД КРИСТАЛЛ»  своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалось, відзив на апеляційну скаргу в строк, визначений ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду про відкриття апеляційного провадження у справі, не надав, що згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду справи в апеляційному порядку.
В судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги та доводи, викладені письмово в апеляційній скарзі, просив оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати.
В судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином, про що свідчать наявні у матеріалах справи звіти про електронну відправку ухвали про призначення справи до судового розгляду на офіційну електронну адресу сторони. Про причини своєї неявки суду не повідомив 
14.08.2024 року через підсистему «Електронний суд» до Південно-західного апеляційного господарського суду від представника Приватного підприємство «ГРАНД КРИСТАЛЛ» надійшла заява (вх.1769/24 Д2) про розгляд справи №916/231/24 без його участі, яку прийнято та задоволено судом апеляційної інстанції.
Отже, у зв`язку із тим, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, явка учасників судового процесу ухвалою суду не визнана обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Заслухавши пояснення представника апелянта, обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «НС ПРЕМИУМ» на рішення Господарського суду Одеської області від 29.04.2024 року у справі №916/231/24 не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 29 квітня 2024 року у справі №916/231/24 є правомірним та таким, що не потребує скасування або зміни, враховуючи таке.
Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.
31 березня 2021 року між Приватним підприємством «ГРАНД КРИСТАЛЛ» (постачальник)  та Товариством з обмеженою відповідальністю «НС ПРЕМИУМ» було укладено договір поставки № 03312021-02, відповідно до якого позивач зобов`язався виготовити та передати у власність відповідача скло декоративне сатин хімічного травлення товщиною 4 мм та дзеркало декоративне сатин хімічного травлення товщиною 4 мм (надалі - товар), а відповідач зобов`язався прийняти товар та оплатити його вартість на умовах, визначених цим договором.
Відповідно до п. 2.1.1. договору, поставка товару виконується окремими партіями на підставі заявки відповідача, що надсилається позивачу по факсу чи електронній пошті, із зазначенням кількості та розгорнутої номенклатури товару та строки поставки. Строк поставки товару складає не більше 30 (тридцяти) календарних днів з моменту отримання від покупця повідомлення про необхідність поставки (заявки).
Відповідно до п. 2.2. договору, асортимент та інші характеристики товарів, що постачаються, остаточно визначаються у видаткових накладних, які мають відповідати замовленню.
Згідно п. 3.1. договору, обов`язки постачальника по передачі товару вважаються виконаними в момент передачі товару покупцеві, що підтверджується підписанням покупцем, або перевізником товарно-транспортної накладної, а право власності на поставлений товар, відповідно до п. 4.1. договору, переходить до відповідача в момент отримання товару від позивача, що підтверджується підписанням видаткової накладної або перевізником товарно-транспортної накладної.
За наявності претензій щодо кількості та/або якості товару, відповідач зобов`язаний надіслати позивачу претензію у строки визначені в п. 5.8. договору.
За відсутності претензій щодо кількості та/або якості товару, відповідач зобов`язаний, згідно п. 7.2. договору, здійснити оплату товару протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту отримання партії товару.
Відповідно 8.3. договору, за несвоєчасну оплату товару, відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі 3% від суми вартості партії товару за кожний день затримки оплати, але не більше подвійної ставки НБУ.
Строк дії договору, згідно п. 11.1. договору, був визначений сторонами до 31 грудня 2021 року з можливістю його автоматичної пролонгації до 31 грудня кожного наступного календарного року на тих же умовах, якщо жодна зі сторін договору за 30 днів до закінчення строку його дії не повідомить іншу сторону письмово про його припинення.
Як зазначено позивачем, на виконання умов вказаного вище договору, постачальником покупцю було поставлено декоративне скло сатин одностороннє 4 мм 3210*2250, у кількості 2123,415 м.кв. на суму 520   245 грн. 17 коп., що підтверджується наявною в  матеріалах справи видатковою накладною №1/02-1від 01.02.2022.
Крім того, 21.02.2022 на виконання взятих на себе зобов`язань за договором позивач відвантажив відповідачу скло декоративне Сатин одностороннє 4 мм 3210*2250, у кількості 202,23 м.кв. на суму 81   903 грн.16 коп., що підтверджується: видатковою накладною №21/02-2 від 21.02.2022.
Також, в матеріалах справи містяться товарно-транспортна накладна №1/02 від 01.02.2022, та  товарно-транспортна накладна №21/02-2 від 21.02.2022.
Вищезаначені   видаткові накладні та таварно-транспортні накладні скріплені печатками та  мають підписи уповноважених осіб як постачальника, так і покупця.
Окрім наведеного, у матеріалах справи наявні рахунки на оплату: №28/01-1 від 28 січня 2022 року на суму 520   245 грн.17 коп.,  №21/02-1 від 21 лютого 2022 року на суму 81   903 грн.16 коп.
Також з матеріалів справи вбачається, що 30.01.2024 року від відповідача до Господарського суду Одеської області надійшов відзив (вх. №3889/24), у якому Товариства з обмеженою відповідальністю «НС Премиум»  просило суд  відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Зокрема, відповідач зазначає, що  між сторонами були укладені договори поставки  № 03312021-02 від 31 березня 2021 року та № 3101-22/1 від 31.01.2022 року. Предметом поставки за договорами є ідентичний товар - «Скло декоративне Сатин» одностороннє товщиною 4 мм.
Позивачем відвантажено: за видатковою накладною 1/02-1 від 01 лютого 2022 року скло декоративне сатин одностороннє товщиною 4 мм 2 123 м.кв. на загальну суму 520   245 грн. 17 коп., та за видатковою накладною 14/02-1від 14 лютого 2022 року скло декоративне сатин одностороннє товщиною 4 мм 2166 м.кв. на загальну суму 526   520 грн. 26 коп., за видатковою накладною 21/02-2 від 21 лютого 2022 року скло декоративне сатин одностороннє товщиною 4 мм 202 м.кв. на загальну суму 81   903 грн. 16 коп., та за видатковою накладною 25/02-1 від 25 січня 2022 року скло декоративне сатин одностороннє товщиною 4 мм 202 м.кв. на загальну суму 84   936 грн. 60 коп.
Відповідач наголошує, що ним 01 лютого 2022 року було перераховано позивачу грошові кошти в розмірі 2   850 000 грн. та  03 лютого 2022 року було перераховано позивачу грошові кошти в розмірі 2 85 000  грн., що підтверджується  платіжною інструкцією №87 та  платіжною інструкцією №1.
Також, відповідач звертає увагу, що ним 10 лютого 2022 року було перераховано позивачу грошові кошти в розмірі 84   936 грн. 60 коп., що підтверджується платіжною інструкцією № 129.
Отже, відповідач вказує, що загальна вартість поставок, яка була здійснена позивачем за період з 01 січня 2022 року становить 1 213   605 грн. 19 коп.
Загальна сума грошових коштів, що були перераховані відповідачем позивачу за період з 01 січня 2022 року складає 5 784   936 грн. 60 коп. 
Отже, відповідач, наголошує, що станом з 21 лютого 2022 року по теперішній час сума грошових коштів, що оплачена відповідачем позивачу, як попередня оплата за скло сатиноване, становить 4   571   331 грн. 41 коп.
Тобто, відповідач вважає, що з 21 лютого 2022 року в користуванні позивача знаходиться 4   571   331 грн. 41 коп. грошових коштів, які сплачені відповідачем, а позивачем не здійснено відвантаження товару.
Посилаючись на ст. 202, ст. 203, ч. 5 ст. 202 та ст. 601 Цивільного кодексу України, відповідачем було зазначено суду, що зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань, в одному одна сторона є кредитором, а інша – боржником , а в другому навпаки. Поставки товару на суму 602 148,33 грн. були здійснені позивачем 01 та 21 лютого 2022 року, але відповідачем були перераховані грошові кошти 01, 03 та 10 лютого 2022 року.
Відповідач вказує, що  здійснив оплату товару , що був поставлений позивачем 01 та 21 лютого 2022 року на загальну суму 602   148 грн. 33 коп., шляхом зарахування частини грошових коштів в розмірі 602   148 грн. 33 коп., які були сплачені відповідачем 01 лютого 2022 року відповідно до платіжної інструкції №1.
Отже,  відповідач вважає, що у нього відсутня заборгованість перед позивачем по оплаті за поставлений товар. Всі розрахунки були здійснені вчасно. Підстави для нарахування штрафних санкцій за статтею 625 Цивільного кодексу України 186   972 грн. 30 коп. - інфляційних витрат та 35   199 грн. 83 коп.  3% річних у позивача відсутні, оскільки оплата була здійснена 01 лютого 2022 року (платіжна інструкція №1), а поставки товару відбулись 01 та 21 лютого 2022 року.
Інших письмових доказів щодо спірних правовідносин матеріали справи не містять.
Предметом спору у даній справі є встановлення обставин, які підтверджують або спростовують наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 824 320 грн. 46 коп., з яких: 602 148 грн. 33 коп. – основний борг, 35 199 грн. 83 коп. 3% річних, 186 972 грн. 30 коп. – інфляційних втрат, у з`язку із неналежним виконанням Товариством з обмеженою відповідальністю «НС ПРЕМИУМ», м.Херсон  господарських зобов`язань за видатковими  накладними за договором поставки №03312021-02.  

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у       ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
За положеннями ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою ст. 16 Цивільного кодексу України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес, яке у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і   забезпечує ефективне поновлення в правах.   Зазначені висновки висвітлені в абзаці 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року № 3-рп/2003.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. До господарського суду вправі звернутись кожна особа, яка вважає, що   її право чи охоронюваний законом інтерес   порушено чи оспорюється, тобто має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту.
Відповідно до ч. 1       ст. 173 Господарського кодексу України       господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
За змістом ч. 1       ст. 174  Господарського кодексу України       господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського Кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. 
Відповідно до вимог ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі нен
Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).
Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).
У відповідності до приписів ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Статтею 265 Господарського кодексу України встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно із ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Статтею 655 Цивільного кодексу України унормовано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
За положеннями ст. 662 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 691 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.
Згідно ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Частиною другою статті 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.
Частиною 1 ст. 664 Цивільного кодексу України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.
Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
При цьому, обов`язок відповідача оплатити товар (з огляду на приписи ст. 692 Цивільного кодексу України) виникає з моменту його прийняття.
Положеннями ст. 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Так, з матеріалів господарської справи вбачається, що 31 березня 2021року між Приватним підприємством «ГРАНД КРИСТАЛЛ» (постачальник)  та Товариством з обмеженою відповідальністю «НС ПРЕМИУМ» було укладено договір поставки № 03312021-02, відповідно до якого позивач зобов`язався виготовити та передати у власність відповідача скло декоративне сатин хімічного травлення товщиною 4 мм та дзеркало декоративне сатин хімічного травлення товщиною 4 мм (надалі - товар), а відповідач зобов`язався прийняти товар та оплатити його вартість на умовах, визначених цим договором.
Згідно п. 3.1. договору обов`язки постачальника по передачі товару вважаються виконаними в момент передачі товару покупцеві, що підтверджується підписанням покупцем, або перевізником товарно-транспортної накладної, а право власності на поставлений товар, відповідно до п. 4.1. договору, переходить до відповідача в момент отримання товару від позивача, що підтверджується підписанням видаткової накладної або перевізником товарно-транспортної накладної.
За наявності претензій щодо кількості та/або якості товару, відповідач зобов`язаний надіслати позивачу претензію у строки визначені в п. 5.8. договору.
За відсутності претензій щодо кількості та/або якості товару, відповідач зобов`язаний, згідно п. 7.2. договору, здійснити оплату товару протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту отримання партії Товару.
Відповідно 8.3. договору за несвоєчасну оплату товару, відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі 3% від суми вартості партії товару за кожний день затримки оплати, але не більше подвійної ставки НБУ.
Несплата відповідачем у повному обсязі розміру вартості поставленого товару за видатковими накладними №1/02-1від 01.02.2022 р. та №21/02-2від 21.02.2022 р стала підставою для звернення позивача до господарського суду з позовом про стягнення суми основної заборгованості та нарахованих сум 3% річних, інфляційних втрат. 
Скаржником в апеляційній скарзі наголошується про безпідставність стягнення з нього нарахованих позивачем грошових коштів за товар у розмірі  824 320 грн. 46 коп., з яких: 602 148 грн. 33 коп. – основний борг, 35 199 грн. 83 коп. 3% річних, 186 972 грн. 30 коп. – інфляційних втрат, оскільки він здійснив оплату товару, що був поставлений позивачем  01 та 21 лютого 2022 року на загальну суму  602   148 грн.33 коп. шляхом зарахування частини грошових коштів, що підтверджується  платіжною інструкцією №1 від 01 лютого 2022 року на загальну суму 285 0000 грн. та платіжною інструкцією №87 від 03 лютого 2022 року.
Колегія суддів не приймає до уваги вказане вище твердження відповідача, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, на виконання умов договору позивачем поставлено відповідачеві товар на загальну суму 602   148 грн. 33 коп., що підтверджується товарно-транспортними накладними та податковими накладними, а також видатковими накладними, які підписані представниками сторін та скріплені печатками підприємств, а саме:№1/02-1 від 01 лютого 2022 року  на суму 520   245 грн.17 коп., №21/02-2 від 21 лютого 2022 року від 81   903 грн.16 коп.
Отже, за своєю правовою природою видаткові накладні посвідчують виконання зобов`язань - констатують (фіксують) певні факти господарської діяльності у правовідносинах між сторонами та мають юридичне значення для встановлення обставин дотримання сторонами умов договору. За результатами аналізу вказаних накладних, останні відповідають вимогам щодо заповнення обов`язкових реквізитів у відповідності до ст.9 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні”.
Апеляційним судом враховано, що підписання відповідачем видаткових накладних, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” і фіксують факт здійснення господарської операції та встановлення договірних відносин, є підставою виникнення у відповідача обов`язку щодо здійснення з позивачем розрахунків за отриманий товар. При цьому видаткові накладні, за якими відбувалась поставка товару, підписані відповідачем в добровільному порялку, без заперечень та зауважень.
Доказів виконання відповідачем зобов`язання по сплаті заборгованості у розмірі 602 148 грн. 33 коп., яка виникла саме за цими первинними документами бухгалтерського та податкового обліку матеріали справи не містять.
Враховуючи вищенаведене, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідач вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання з оплати поставленого товару у розмірі 602 148 грн. 33 коп., з огляду на що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.
Колегія суддів зазначає про безпідставність викладених в апеляційній скарзі тверджень відповідача про те, що суд перщої інстанції не врахував того, що ним було проведено зарахування зустрічних однорідних вимог здійснених ним платежів як попередніх оплат на вищевказану суму,  а саме, 01 лютого 2022 року на загальну суму  2   850   000 грн., та 03 лютого на загальну суму 2   850   000 грн., тому всі оплати, отримані позивачем від відповідача повинні були бути зараховані в рахунок оплат  за поставлений товар по мірі їх здійснення поставок, при цьому  вказаними обставинами відповідач також обґрунтовував як свою позицію під час розгляду справи судом першої інстанції, так і свою апеляційну скаргу, виходячи з наступного .
Згідно з ст. ст. 202, 203 Господарського кодексу України зобов`язання припиняється, зокрема зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування.
До відносин щодо припинення господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Загальні підстави припинення зобов`язань визначено у ст. 598 Цивільним кодексом України, згідно з якою зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.
Статтею 601 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.
За ч. 1 ст. 601 Цивільного кодексу України вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам: 1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); 2) бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв`язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов`язань по передачі родових речей, зокрема, грошей). Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо); 3) строк виконання таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.
Отже, для зарахування вимог необхідне додержання трьох умов: вимоги повинні бути зустрічними, однорідними та такими, строк виконання яких або настав, або визначений моментом пред`явлення вимоги.
З огляду на положення чинного законодавства, зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин є волевиявленням суб`єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин. Інститут заліку має на меті оптимізувати діяльність двох взаємозобов`язаних, хоч і за різними підставами, осіб. Ця оптимізація полягає в усуненні зустрічного переміщення однорідних цінностей, що становлять предмети взаємних зобов`язань, зменшує ризик сторін, який виникає при здійсненні виконання, а також їх витрати, пов`язані з виконанням. 
При цьому зарахування зустрічних однорідних вимог, про яке заявлено однією із сторін у зобов`язанні, здійснюється в силу положень статті 601 Цивільного кодексу України та не пов`язується із прийняттям такого зарахування іншою стороною. Чинним законодавством не передбачено спеціальних вимог щодо форми заяви про зарахування зустрічних вимог як одностороннього правочину, тому його слід вважати вчиненим, а зобов`язання припиненим внаслідок заліку зустрічних однорідних вимог у момент вчинення такого правочину, тобто у момент реалізації цього правочину суб`єктом через його відповідне зовнішнє волевиявлення (зокрема, направленням такої заяви іншій стороні у зобов`язанні).
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №922/359/19 та від 28.02.2018 у справі №910/4312/17.
Слід зазначити, що однією із важливих умов, за наявності якої можливе припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних вимог, є безспірність вимог, які зараховуються, а саме відсутність спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань. Наявність заперечень іншої сторони на заяву про зарахування чи невідповідність будь-якій із наведених умов виключає можливість зарахування у добровільному порядку.
Отже, для задоволення заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог слід встановити наявність таких умов: зустрічність вимог, однорідність цих вимог, строк виконання яких настав та прозорість вимог, тобто відсутність спору між сторонами щодо характеру зобов`язання, його змісту та умов виконання, оскільки лише за наявності всіх умов у сукупності можливо здійснити таке зарахування.
Подібну правову позицію наведено у постановах Верховного Суду від 14.07.2020 у справі № 910/10471/19, від 24.01.2018 у справі № 908/3039/16, від 05.04.2018 у справі № 910/13205/17 та від 13.11.2018 у справі № 914/163/14, а також від 12.11.2020 у справі №904/3173/19.
До того ж, у постанові Верховного Суду від 18.09.2019 р. у справі № 607/6663/16-ц (провадження № 61-16791св18) викладено правову позицію відповідно до якої: «ознакою безспірності вимоги є відсутність заперечень боржника щодо заборгованості та її розрахунку, а також відсутності будь-яких суперечностей у поданих документах, чого не було дотримано у даному випадку.»
У зв`язку з вищезазначеним колегія суддів вважає правомірним відмову суду першої інстанції у відхиленні  посилання на проведення стороною заліку зустрічних однорідних вимог, оскільки, по-перше, відповідач відповідно  до вимог статті 601 Цивільного кодексу  України, не надав доказів направлення позивачу такої заяви, а одностороння вказівка відповідачем про те, що всі оплати, отримані позивачем, повинні були бути зараховані в рахунок оплат за поставлений товар по мірі їх здіснення, не може свідчити про здійснення зарахування зустрічних однорідних вимог між сторонами за договором, по-друге, в даному випадку у сторін відсутні однорідні зустрічні зобов`язання за договором поставки, і, як наслідок, відсутня можливість проведення заліку таких вимог взагалі, бо у відповідача існує грошове договірне зобов`язання перед позивачем, а у позивача існує тільки договірне зобов`язання з поставки товару.
Отже, колегія суддів зазначає, що факт припинення зобов`язань між сторонами шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог відповідачем не доведений, а тому судом першої інстації обгрунтовано було задоволено позовні вимоги в частині стягнення з   нього суми основного боргу за видатковими накладними за договором. При цьому, якщо у позивача знаходять грошові кошти відповідача, отримані ним за договором нібито в якості попередньої оплати (яка взагалі не передбачена умовами договору, що визначений в якості підстави позову по даній справі, навпаки, існує договірна умова про оплату тільки після отримання товару у визначений строк (п.7.2), останній не позбавлений права звернутися до суду з самостійними вимогами про їх повернення тощо.
Також колегією суддів не приймаються до уваги доводи відповідача  про те, що  судом першої інстанції взагалі не відображено в рішенні і не було взято до уваги факт оплати зазначеного товару, що був здійсниней відповідачем не підставі платіжних інструкцій №1 від 01 лютого 2022 року на загальну суму 2   850   000 грн. та №87 від 03 лютого 2022 року на загальну суму 2 850   000 грн., оскільки таке твердження спростовується текстом оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на користь позивача сум нарахованих останнім інфляційних втрат та відсотків річних, судова колегія наголошує таке.
Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13.11.2019 року у справі № 922/3095/18, від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18.
Відтак, судова колегія зазначає, що у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.
При цьому, інфляційні нарахування – це збільшення суми основного боргу в період прострочки виконання відповідачем його грошового зобов`язання з причини девальвації грошової одиниці України протягом місяця і визначається державою як середньомісячний індекс і при зверненні до суду з такими вимогами саме позивач самостійно обирає як суму боргу, так і період нарахування інфляційних (прострочку боржника), оскільки це відноситься до предмету позову, і ці суми та дати можуть не співпадати з повною сумою боргу та повним періодом прострочки. Це є правом кредитора, а суд тільки перевіряє обґрунтованість наданого розрахунку та його відповідність як нормам права, так і конкретним фактичним обставинам кожної справи.
З огляду на вказане колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача, оскільки, враховуючи те, що покупець не довів суду факт розрахунку за поставлений позивачем товар на загальну суму у розмірі 602 148 грн.33 коп. (умовами договору не було передбачено попередню оплату взагалі, суду не булу надано доказів здійснення сторонами будь-якого заліку або зарахування здійснених платежів саме на суму боргу у визначений договором строк оплати, сторонами не було укладено будь-яких додаткових угод в частині зміни порядку та строку оплати поставленої партії товару, а саме, п.7.2 договору), у останнього виник обов`язок щодо сплати інфляційних та 3% річних, як відповідальності за прострочення виконання ним господарського грошового зобов`язання за спірним договором.
З урахуванням наведеного та перевіривши відповідні розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів дійшла висновку щодо обґрунтованості висновку суду першої інстанції про задоволення позовних вимог Приватного підприємтва «Гранд Кристалл» про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі  186 972 грн. 30 коп. та 3% річних у розмірі 35 199 грн. 83 коп. за період прострочки виконання ним його договірного грошового зобов`язання.
За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно з ч. 1 ст.76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною 1 ст. 91 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
При цьому, слід зазначити, що доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.
В даному випадку колегія суддів зазначає, що в матеріалах господарської справи відсутні належні та допустимі докази того, що відповідач виконав свої забов`язання відповідно до вищезазначеного договору по оплаті товару за видатковими накладними №1/02-1 від 01.02.2022 року  на суму 520   245 грн.17 коп., та №21/02-2 від 21.02.2022  року на суму 81   903 грн.16 коп. у спосіб та строки, обумовлені сторонами в договорі.
З огляду на наведене, судова колегія вважає, що доводи відповідача, наведені ним в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення, а зводяться лише до незгоди відповідача з таким рішенням без належного обґрунтування для цього відповідних підстав. При цьому протилежного ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції скаржником не доведено.
Приймаючи до уваги вищенаведені обставини справи в їх сукупності, судова колегія вважає, що всі істотні обставини справи судом першої інстанції встановлені вірно, з огляду на що рішення суду першої інстанції скасування або зміни не потребує.
Відповідно до чинного законодавства обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.
Рішення суду має прийматися у цілковитій відповідності з нормами матеріального та процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних та допустимих доказів у конкретній справі.
У відповідності до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга  Товариства з обмеженою відповідальністю «НС ПРЕМИУМ» м.Херсон не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 29.04.2024 року у справі №916/231/24 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.
Керуючись ст. 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «НС ПРЕМИУМ» м.Херсон на рішення Господарського суду Одеської області від 29.04.2024 року у справі №916/231/24 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 29.04.2024 року у справі №916/231/24 – залишити без змін.
          Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п.2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України. 
Вступна і резолютивна частина постанови проголошені в судовому засіданні 14.08.2024 року. 
Повний текст постанови складено 15  серпня 2024 року.

   Головуючий суддя	                                                               Г.І. Діброва	
        Судді	                                                                                                                              Н.М. Принцевська	
  	                                                                                                                                                                                             А.І. Ярош