П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

16 липня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 420/27442/23	

Перша інстанція: суддя Бойко О.Я.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Домусчі С.Д.
суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування рішень №37-23 та №36-23 від 28.03.2023 про відмову у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, про зобов`язання визнати біженцями, 
В С Т А Н О В И В:
Позивачі, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просили суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №37-23 від 28.03.2023, яким відмовлено ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.
- зобов`язати Державну міграційну службу України визнати біженцем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина російської федерації НОМЕР_1 , ІПН в Україні НОМЕР_2 .
- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №36-23 від 28.03.2023, яким відмовлено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у визнанні біженкою або особою, що потребує додаткового захисту.
- зобов`язати Державну міграційну службу України визнати біженкою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянку російської федерації 550084006, ІПН в Україні НОМЕР_3 .
В обґрунтування позову ОСОБА_2 вказував, що в нього існують законні підстави для визнання його біженцем. Так, позивач стверджує, що є громадянином рф, сповідує іслам. Залишив Батьківщину, оскільки зазнав переслідувань з політичних та релігійних мотивів, з цих підстав стосовно нього була порушена кримінальна справа та ухвалений незаконний вирок за участь в організації “Хізб-ут-Тахрір - аль-Ісламі.
З початком повномасштабної збройної агресії рф проти України повернення в країну громадянства для позивача є неможливим, оскільки тривале проживання в Україні із сім`єю є додатковим аргументом для спеціальних служб рф застосувати до позивача незаконні заходи кримінального примусу. 
ОСОБА_1 зазначала, що в неї існують законні підстави для отримання статусу біженки, проте відповідач протиправно відмовив їй у наданні цього статусу. Так, вона стверджує, що є громадянкою рф та сповідує іслам. Залишила рф вслід за чоловіком ОСОБА_2 , оскільки той зазнав переслідувань з політичних і релігійних мотивів, стосовно нього було незаконне кримінальне провадження.
З початком повномасштабної збройної агресії рф проти України повернення в країну громадянства для позивачки та її чоловіка є неможливим, оскільки тривале проживання в Україні із сім`єю є додатковим аргументом для спеціальних служб рф застосувати до позивача незаконні заходи кримінального примусу. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2024 року адміністративний позов задоволений частково.
Визнане протиправним та скасоване рішення Державної міграційної служби України №37-23 від 28.03.2023, яким відмовлено ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.
Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, подану ним 09.09.2022 з урахуванням висновків суду.
У решті позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Державна міграційна служба України подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що апелянтом визначено та проаналізовано елементи заяви, які суд першої інстанції вважає недослідженим, а саме: ймовірність загрози заявникові у разі повернення до країни постійного проживання рф, оскільки заявник в силу релігійних переконань не відмовляється від своєї причетності до «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», тому очевидним є те, що у разі його повернення до країни громадянської належності йому загрожує кримінальне переслідування за участь у забороненій організації.
Згідно з матеріалами особової справи заявник є членом політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», перебуваючи у рф, проте жодних підтверджуючих фактів про переслідування за ознаками віросповідання в країні громадянської належності заявник не надав, хоча неодноразово чув про переслідування інших громадян - членів забороненої партії рф. Свій виїзд в Україну пояснює тим, що тут можна безперешкодно сповідувати іслам та бути членом партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі».
Отже, заявник свідомо порушив законодавство країни громадянської належності, в результаті чого проти нього була відкрита кримінальна справа.
Апелянт вказує, що є підстави вважати, що позивач не зазнає серйозної шкоди (втрата життя чи свободи) у разі його повернення до країни постійного проживання у вигляді тортур; нелюдського або принизливого поводження чи покарання через належність до вищезазначеної партії з огляду на те, що заявник не може логічно та впорядковано пояснити, яким чином його притягують до відповідальності через членство у вищезазначених організаціях, оскільки він не знає про це нічого та стверджує, що його оголошено в розшук через сфабриковані справи.
Позивач своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Суд встановив, що Позивач, ОСОБА_2 , є громадянином російської федерації республіки Башкортостан, сповідує іслам. 
Стосовно позивача у російській федерації була порушена кримінальна справа №1-2/14 за наслідками розгляду якої 22.04.2014 судом в складі мирового судді судового району м. Сібай Республіки Башкортостан був ухвалений вирок. У вироку суд встановив, що підсудний ОСОБА_2 з іншими підсудними з прямим умислом здійснював дії відповідні з цілями та завданнями забороненої партії “Хізб -ут-Тахрір”- аль-Ісламі” залучав інших осіб, зберігав та розповсюджував літературу цієї партії, проводив з мусульманами індивідуальні та групові зустрічі з метою навчання ідеології забороненої партії. Позивач був визнаний винним у вчиненні злочину за кваліфікацією ч.1 ст.282.2 КК рф (організація діяльності екстремістської організації). З урахуванням строку знаходження ним під вартою до судового розгляду справи з 14.04.2014 суд пом`якшив йому покарання у вигляді зниження штрафу. 
З огляду на зміст вироку у підсудного ОСОБА_2 вдома був проведений обшук, впродовж якого за місцем його проживання були вилучені, приєднані до матеріалів кримінальної справи література, журнали та інші речові докази, які містили в собі ключові висловлювання “Хізб -ут-Тахрір аль-Ісламі” та були визнані судом екстремістськими. Суд визнав участь підсудного ОСОБА_2 у діяльності ланки забороненої партії “Хізб -ут-Тахрір аль-Ісламі”.
В матеріалах справи містяться скріншоти із мережі Інтернет з публікацією статті видання “Кавказ-Центр”: “Башкортостан. После антиисламского призыва Медведева в ментовских застенках города Сибай начались аресты и зверские истязания мусульман” (жовтень 2011 рік). 
У статті міститься інтерв`ю позивача, в якому він розповідає про обшук в його квартирі, застосування до нього силовими органами рф грубої фізичної сили, спричинення тілесних ушкоджень.
Також скріншот публікації видання “Московское татарское Свободное слово” від 04.09.2011 під назвою “Открытое обращение мусульман Башкортостана: сотрудники МВД и местные власти осуждают мусульман”, містить фото тілесних ушкоджень ОСОБА_2 .
У березні 2015 року позивач вибув автотранспортом з м. Сібай (рф), транзитом через Білорусь до м. Одеса (Україна). До України дістався наприкінці березня 2015 року, державний кордон перетнув нелегально, поза пунктом пропуску.
25.08.2019 позивачка Гайнулліна, дружина позивача ОСОБА_2 , прибула до України авіарейсом Уфа (рф) - Одеса (Україна). 
09.09.2022 позивачі звернулися до Державної міграційної служби України з письмовою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Звернення відбулось із зволіканнями, тому 09.09.2022 стосовно позивачів складені протоколи та постанови про адміністративну відповідальність за ст. 203 КУпАП.
З матеріалів особової справи під час проведених співбесід позивач стосовно причин звернення за міжнародним захистом зазначав:
- починаючи з 2009 року почав сповідувати іслам (арк. 1 заяви від 09.09.2022);
- пропозиція від правоохоронних структур щодо співпраці в агентурному апарату, що надійшла на адресу заявника в 2010 році з боку ФСБ РФ (арк. 4 анкети від 15.09.2022);
- застосування тортур правоохоронними структурами, а саме з боку ФСБ та органів поліції (арк. 1 заяви від 09.092022, арк. 4 анкети від 15.092022);
- залучення заявника в 2011 році до кримінальної справи як свідка, проти інших представників Ісламу (арк. 1 заяви від 09.092022);
- порушення проти заявника кримінальної справи протягом 2012 року по лінії релігії (арк. 4 анкети від 15.09.2022);
- ймовірне переслідування з боку ФСБ та інших правоохоронних структур через належність до Ісламу (арк. 4 анкети від 15.092022).
Щодо віросповідання (початок сповідування релігії, релігійна діяльність на території РФ, ймовірне побоювання), як однієї з причин звернення за міжнародним захистом слід зазначити наступне.
За заявою від 09.09.2022 (арк. 1) та протоколом співбесіди від 01.11.2022 (арк. 2), позивач почав сповідувати іслам на території РФ у 2009 році.
Рішенням Державної міграційної служби України № 37-23 від 28.03.2023 (далі ДМСУ) позивачеві відмовлено у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.
Рішення про відмову прийнято згідно ст. 6 Закону України “Про біженців та осіб, що потребують додаткового захисту”, з мотивів відсутності умов, передбачених п.п. 1 та 13 ч. 1 ст.1 цього Закону, а саме у зв`язку із тим, що подана позивачем історія переслідування не відповідає критеріям статусу біженця та додаткового захисту. Отримана від позивача інформація щодо причин виїзду з Батьківщини має низку суперечностей, що суттєво вплинула на прийняття негативного рішення. 
З огляду на матеріали особової справи, позивачка, ОСОБА_1 , стосовно підстав звернення за міжнародним захистом повідомила, що, починаючи з 2010 року, почала сповідувати іслам. Застосування до чоловіка позивача тортур з боку правоохоронних структур (ФСБ та органи поліції), ймовірне переслідування через належність до ісламу стали причинами її виїзду з території рф. 
Рішенням Державної міграційної служби України № 36-23 від 28.03.2023 (далі ДМСУ) позивачці відмовлено у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту у зв`язку із тим, що подана позивачкою історія переслідування не відповідає критеріям статусу біженця та додаткового захисту. Отримана від позивача інформація щодо причин виїзду з Батьківщини має низку суперечностей, що суттєво вплинула на прийняття негативного рішення. 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами висновок суду про те, що позивач відповідає ознакам біженця, або особи яка потребує додаткового захисту; відповідачем не надано суду поточної та актуальної інформації по ситуації в рф саме щодо позивача загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження в разі його повернення; інші згадані висновки відповідача по суті не стосується конкретних осіб та не носять індивідуального характеру по відношенню до позивача.
Процедура повторного розгляду заяви здійснюється виключно з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування рішення ДМС України.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.
Надаючи правову оцінку спірному рішенню, суд визнав таке протиправним, оскільки по суті є передчасним так як прийняте без проведення перевірки обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 2-4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Лише після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в розглядуваному випадку виключно з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування рішення ДМС.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із роз`ясненнями, які наведені в п.13.1 постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013 «Про судове рішення в адміністративній справі», у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.
Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом (п.13.2 цієї постанови).
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині незадоволених позовних вимог, тому в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.
Водночас, відповідачем оскаржується рішення суду в частині задоволених позовних вимог.
Вирішуючи наведений спір в розглядуваній частині, апеляційний суд виходить з того, що висновки суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для часткового задоволення заявленого позову колегія суддів вважає такими, що відповідають фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства, з наступних причин.
Відповідно до ст.14 Загальної декларації прав людини 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.
Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом від 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.
Такими підставами є:
знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;
наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;
побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.
неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України № 3671-VI від 08.07.2011р. «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Відповідно до п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Згідно з ст.6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Відповідно до ч.1 ст.7 вказаного Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Частиною 11 ст.9 названого Закону передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно з ч.5 ст.10 цього Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до ч.6 ст.8 вказаного Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що поняття біженець, або особа, яка потребує додаткового захисту, включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано такий статус.
Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
В п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 1 від 25.06.2009р. «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» судам роз`яснено, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця і складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.
Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.
Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження за її межами (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.
Відповідно до п.45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верховного комісара ООН у справах біженців 1992 року особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.
Відповідно до позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців» від 16.12.1998р. факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. За загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює певне твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Згідно Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Відповідно до п.п.45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців особа (далі - Керівництво), яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Згідно з п.195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.
Як встановлено з матеріалів справи, причиною виїзду позивача з рф стало його переслідування спецслужбами та правоохоронними органами за участь в діяльності політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» («Партія ісламського визволення»), яка у рф визнана терористичною і діяльність якої на території цієї держави заборонена.
За результатами повторного розгляду особової справи позивача, проведених з ними співбесід, відповідачем. складено висновок про те, що в обставинах справи громадянина рф ОСОБА_2 відсутні підстави для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених п.п.1 та 13 ч.1 ст.13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Вказані висновки мотивовані тим, що діяльність членів політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» засуджується не лише правоохоронними органами рф, а й Європейським судом з прав людини, який визнав діяльність цієї організації несумісною з принципами демократичного суспільства. Посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності заявнику буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання. Водночас, ризик можливого покарання заявника у країні громадянської належності не перевищує загального ризику покарання, яке застосовується до інших громадян фігурантів кримінальних справ, пов`язаних з діяльністю заборонених екстремістських організацій.
Слід зазначити, що відповідно до ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з пунктом 6.10 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України № 649 від 07.09.2011р., у випадку отримання рішення ДМС щодо повторного розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнятого на виконання рішення суду, яке набрало законної сили, територіальний орган ДМС протягом семи робочих днів оформлює наказ про повторний розгляд заяви. Процедура повторного розгляду заяви здійснюється виключно з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування рішення ДМС.
Так, з відкритих джерел інформації встановлено, що «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами «халіф». Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможлива розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія не має військового крила чи озброєних прибічників. Так, речник організації у Великій Британії від імені «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» засудив терористичні акти, що були скоєні у 2007 році у Лондоні. Речник організації у Данії також виступив із засудженням цього теракту. Завдяки цьому, «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не переслідуються правоохоронними органами країни. Провідні правозахисні організації світу, зокрема «Amnesty International», визнавали членів цієї партії, засуджених до ув`язнення у країнах СНД, політичними в`язнями та рішуче засуджували численні факти катувань та позасудових страт членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» в цих країнах.
Єдиною країною, де «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» заборонена як терористична організація є рф (рішення Верховного Суду рф від 14.02.2003р. № ГКПИ 03-116).
Водночас, «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та її члени є відсутніми в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями № 1267 (1999), № 1989 (2011) та № 2253 (2015), серед організацій по ІДІЛ, «Аль-Каїді» та пов`язаними з ними особами, групами, підприємствами та організаціями. «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не включено до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США. Інформація з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, не відносить діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» до терористичної та/або екстремістської.
Наведене дає підстави характеризувати «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» як не пов`язану з тероризмом ісламську релігійно-політичну організацію, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення.
Суд апеляційної інстанції також враховує, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» на території України.
Встановлені судом обставини свідчать про існування реальних загроз, з якими може зіштовхнутися позивач у разі його повернення в рф.
Оцінюючи фактичні обставини справи, які були встановлені на підставі системного аналізу нормативно-правових документів, інформації з відкритих і незалежних джерел, в тому числі щодо загальної ситуації з правами людини в рф, які узгоджуються з доводами позивача, суд першої інстанції дійшов мотивованого висновку, що позивачем наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності він зазнавав переслідувань через своє активне членство у «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та має цілком обґрунтовані побоювання зазнавати їх і надалі, у разі повернення до рф.
Умов, які перешкоджають наданню позивачам правового статусу осіб, які потребують додаткового захисту, що передбачені ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», судом першої інстанції не встановлено.
Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) може отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, в тому числі зібраної та проаналізованої ДМС України.
З огляду на покладені в основу оскаржуваних рішень висновки, відповідач належним чином не дослідив та не проаналізував інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкетах та протоколах співбесід, а також не врахували поточної та актуальної інформації по ситуації в Узбекистані та РФ, не спростували можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.1 протоколу № 7 до вказаної Конвенції, що забороняють вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.
Враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми міжнародного права і вітчизняного законодавства, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що відповідач ДМС України безпідставно погодився з висновками відповідача ГУ ДМС України у Львівській обл. про відсутність встановлених п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що призвело до прийняття спірного рішення № 287-21 від 30.08.2021 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Наведені відмови не відповідають міжнародним принципам, оскільки позивачем обґрунтовано свою заяву та повідомлено всі важливі факти. При цьому, відповідачами дані факти не визнані неправдоподібними чи такими, що суперечать конкретній чи загальній інформації по справах заявників.
Звертаючись до обставин цієї справи, з огляду на  матеріали особової справи позивача,  причиною його виїзду з країни громадянської належності стало кримінальне переслідування на території російської федерації за кваліфікацією ч.1 ст.282.2 КК рф (організація діяльності екстремістської організації), через його участь в забороненій на території рф партії “Хізб ут-Тахрір аль -Ісламі” . Вказана партія у російській федерації визнана терористичною. У зв`язку з цим за місцем проживання позивача у рф проходив обшук.
Вироком суду рф від 22.04.2014 встановлено, що позивач є членом політичної партії "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі". Також з огляду на зміст вироку, вдома у позивача проходив обшук, під час якого були вилучені, приєднані до матеріалів кримінальної справи література , журнали та інші речові докази, які містили в собі ключові висловлювання “Хізб ут-Тахрір аль -Ісламі”, позивач затримувався правоохоронними органами та перебував у місцях позбавлення волі. Також з огляду на публікації, які містяться в матеріалах справи, позивача затримували співробітники правоохоронних органів російської федерації, застосовували до нього грубу фізичну силу.
Таким чином, спростовуються твердження відповідача про те, що позивач ніколи не перебував у складі ісламських релігійних груп, по відношенню до позивача не встановлено елементів переслідувань, утисків, він не притягався до адміністративної чи кримінальної відповідальності, порушення прав позивача не спостерігається.
Крім того, відповідно до вироку Приволжського окружного воєнного суду рф м.Самара від 27.2019 соратник позивача, член організації “Хізб ут-Тахрір аль -Ісламі”, з яким позивач був визнаний винним вироком суду від 22.04.2014 в організації діяльності екстремістської організації, ОСОБА_3 , знаходиться в ув`язненні з ідеологічних причин. Також є загальновизнаними обставинами щодо численних активних переслідувань на території рф осіб у справах релігійної організації “Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі”, їх засуджень до довготривалих ув`язнень. Враховуючи всі ці обставини у їх сукупності, суд вважає, що у позивача є обґрунтовані побоювання, що у разі продовження членства позивача в організації “Хізб ут-Тахрір аль -Ісламі” йому на території рф реально загрожує застосування неналежного поводження, а у випадку прийняття активної участі у діяльності партії існує небезпека арешту.
Оскільки загальна ситуація з правами людини в рф після залишення її позивачем не покращилася, апеляційний суд вважає цілком обґрунтованими побоювання позивача зазнати переслідувань у разі його повернення до країни походження.
Встановлені судом обставини свідчать про існування реальних загроз, з якими може зіштовхнутися позивач у разі його повернення в рф.
Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до незгоди з оскаржуваним судовим рішенням.
Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції.
У ній також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.
Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст. 2-12, 72-78, 242, 257, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 420/27442/23 – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, за наявності яких постанова апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 16.07.2024

Суддя-доповідач 		С.Д. Домусчі	
Судді	  	Г.В. Семенюк    О.І. Шляхтицький