Справа № 346/2983/24 
Провадження № 22-ц/4808/1204/24 
Головуючий у 1 інстанції Яремин М. П. 
Суддя-доповідач Фединяк 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 вересня 2024 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
головуючого          Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)          
суддів:                        Девляшевського В.А., Томин О.О.
секретаря                  Кузнєцова В.В.
з участю                представника  ОСОБА_1 адвокатаСинишина П.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 10 липня 2024 року, ухвалене в складі судді Яремин М.П. в м. Коломия Івано-Франківської області, у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про встановлення факту належності правовстановлюючого документу,
ВСТАНОВИВ:
У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду про встановлення факту належності правовстановлюючого документу.
Вимоги заяви обгрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 – батько ОСОБА_4 . З метою оформлення спадщини заявниця звернулася до приватного нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 1,6200 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Коршівської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області. Земельна ділянка належала ОСОБА_3 , спадкоємцем якої був її чоловік ОСОБА_4 . Однак, у вчиненні вказаної нотаріальної дії їй відмовлено, оскільки у державному акті на право приватної власності на землю серії І-ІФ №011921 невірно вказано прізвище власника, а саме зазначено “ ОСОБА_5 ” замість правильного “ ОСОБА_6 ”. Вищевказані розбіжності позбавляють заявницю можливості отримання свідоцтва про право на спадщину. Просить встановити факт належності Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ІФ№011921, виданого 15.08.2002 року на ім`я ОСОБА_7 , її матері ОСОБА_3 .
Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 10 липня 2024 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про встановлення факту належності ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , Державного акту на право власності на землю серії І-ІФ № 011921, виданого 15.08.2002 року на ім`я « ОСОБА_7 » відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування рішення суду з ухваленням нового про задоволення позову, посилаючись на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, тому постановив незаконне рішення. Вказує, що Державний акт на право приватної власності на землю серії І-ІФ №011921 видано на підставі рішення Коршівської сільської ради народних депутатів від 24.03.2000 року, згідно якого ОСОБА_7 передається у приватну власність земельна ділянка площею 1,6200 га. Мати ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто після прийняття відповідного рішення сільською радою. Однак, суд першої інстанції не встановив належним чином дані обставини та проігнорував те, що право власності виникає першочергово на підставі рішення Коршівської сільської ради, яке було прийнято за життя померлої ОСОБА_3 . Також для підтвердження того, що ОСОБА_3 отримувала правовстановлюючі документи свідчить журнал реєстрації видачі сертифікатів на право на земельні частки по Коршівській сільській раді, у якому зазначено під №517 власника ОСОБА_3 та є її підпис. ОСОБА_3 за життя було вчинено увесь обсяг дій та волевиявлень для набуття земельної ділянки у передбаченому законом порядку. Тому оскаржуване рішення слід скасувати та ухвалити нове, яким заяву про встановлення факту належності правовстановлюючого документу задовольнити.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судовому засіданні представник  ОСОБА_1  адвокатаСинишина П.Є. доводи апеляційної скарги підтримав, просить задовольнити подану скаргу.
Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, яку беруть участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення належності ОСОБА_3 державного акту на право власності на землю серії І-ІФ №011921, суд першої інстанції встановивши, що мати заявниці ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , вищевказаний державний акт, виданий 15.08.2002 року, тобто особа, якій він виданий (із зазначенням прізвища « ОСОБА_7 »), не отримувала відповідного державного акту про передачу їй у власність земельної ділянки за життя. Зазначений державний акт не породжує у померлої жодних прав, адже виданий після її смерті, тому правові підстави для встановлення вказаного факту відсутні.
Ухвалене судом першої інстанції рішення не відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
       Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
       Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
       Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що згідно свідоцтва про народження батьками заявниці є ОСОБА_3 та ОСОБА_8 (а.с.15).
        ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Ліски Коломийського району Івано-Франківської області, про свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 21.06.2000 року (а.с. 17). 
 Згідно Державного акту на право власності на землю серії І-ІФ № 011921, виданого 15.08.2002 року на підставі рішення XI сесії ІІІ скликання Коршівської сільської ради від 24.03.2000 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №419, ОСОБА_7 належала земельна ділянка площею 1,6200 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Земельна ділянка розташована на території Коршівської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області. (а.с. 14). 
  Відповідно до довідок Коршівської сільської ради № 1329/02-25 та №702/02-25, виданих заявниці 07.10.2022 року та 17.05.2023 року ОСОБА_3 на момент смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та на момент її смерті у вказаному будинку були зареєстровані та проживали: ОСОБА_8 (голова сім`ї), ОСОБА_1 (дочка), ОСОБА_2 (внук), ОСОБА_9 (дружина внука), ОСОБА_10 (правнука). Станом на 01.07.1990 року у вказаному будинку були зареєстровані: ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . Заповіт від імені ОСОБА_3 у виконкомі вказаної ради не посвідчувався (а.с. 13, 16 ).
Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Досин Н.Ф. від 31.08.2023 року заявниці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 1,6200 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Коршівської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області, оскільки державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 , виданий на ім`я “ ОСОБА_7 ” ( а.с.10-12 ).
За матеріалами спадкової справи ОСОБА_1 є спадкоємцем прав та обов`язків померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_3 .
Звертаючись до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, ОСОБА_1   просила суд встановити юридичний факт належності ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , Державного акту на право власності на землю серії І-ІФ № 011921, виданого 15.08.2002 року на ім`я « ОСОБА_7 » відмовлено. Потребу встановлення цього юридичного факту ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що його встановлення необхідно з метою прийняття спадщини.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.
Таким чином юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.
Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина четверта статті 315 ЦПК України).
У разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи - залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження з`ясується, що має місце спір про право, суд залишає заяву без розгляду та роз`яснює заявникові, що він має право звернутися до суду з позовом на загальних підставах.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: 1) факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;    2) встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; 3) заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); 4) чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Таким чином визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.
Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Отже, під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.
Аналогічні за змістом висновки щодо встановлення факту викладені в постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі   № 336/709/18-ц (провадження № 61-39374св18), від 15 квітня 2020 року у справі № 302/991/19 (провадження № 61-1128св20), від 27 серпня 2020 року у справі № 201/1935/20 (провадження № 61-8149св20), від 14 квітня 2021 року у справі № 205/2102/19 (провадження № 61-872св21), від 28 квітня 2021 року у справі № 520/19532/19 (провадження № 61-13709св20), від 29 червня 2022 року у справі № 205/6338/21 (провадження № 61-19306св21).
У цій справі, яка переглядається, суд першої інстанції не звернув уваги, що встановлення юридичного факту ОСОБА_1 необхідно для прийняття спадщини, тобто існує спір про право й дійшов помилковоно висновку про відмову у задоволенні заяви про встановлення факту, оскільки відповідно частина четверта статті 315 ЦПК України, якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи суд залишає заяву без розгляду.
ОСОБА_1 не позбавлена права звернутися до суду з позовом про захист своїх прав, які вважає порушеними, не визнаними чи оспореними із належним дотриманням вимог цивільного процесуального законодавства та у порядку, який визначено ЦПК України.
Таким чином, факт, про встановлення якого просить ОСОБА_1 , не підлягає з`ясуванню у порядку окремого провадження, оскільки із поданої заяви встановлено, що існує спір про право, який підлягає розгляду виключно у порядку позовного провадження.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).
Суд відхиляє доводи апеляційної скарги, оскільки вони зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справин та не спростовують, що встановлення юридичного факту необхідне для прийняття спадщини, тобто спору про право, який підлягає розгляду у позовному провадженні.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
Згідно ч.4ст.315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.
Отже, зважаючи на встановлені судом обставини, суд дійшов висновку, що в даному випадку встановлення факту належності ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , Державного акту на право власності на землю серії І-ІФ № 011921, виданого 15.08.2002 року на ім`я « ОСОБА_7 » пов`язується з наступним вирішенням спору про набуття права власності на спадкове майно останнього, спадкоємцем прав та обов`язків якого у свою чергу відповідно до матеріалів справи є ОСОБА_1 , а відтак заявлені вимоги не підлягають розгляду в порядку окремого провадження.
За змістом ст.382 ЦПК України резолютивна частина постанови суду апеляційної інстанції складається, в тому числі, і з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення.
Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий судовий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд скасовує рішення суду та залишає заяву про встановлення факту без розгляду з підстав, передбачених ч.4 ст. 315 ЦПК України, то в такому разі новий розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст. 374, 315, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Коломийського міськрайонного суду від 10 липня 2024 року скасувати й ухвалити нове рішення.
Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про встановлення факту належності ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , Державного акту на право власності на землю серії І-ІФ № 011921, виданого 15.08.2002 року на ім`я « ОСОБА_7 » залишити без розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 27 вересня 2024 року.

Судді:                                                                        В.Д. Фединяк

В.А. Девляшевський
                                                                               
О.О. Томин