ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 707/1175/24          Суддя (судді) суду 1-ї інстанції: 
          Суходольський О.М.

ПОСТАНОВА
Іменем України

03 липня 2024 року          м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача          Сорочка Є.О.,
суддів           Коротких А.Ю., 
          Єгорової Н.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 28.05.2024 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції    про визнання незаконною та скасування постанови про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання незаконною та скасування постанови серії ЕНА №1842016 від 06.04.2024 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі
Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 28.05.2024 у задоволенні позову відмовлено.
Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що притягнення позивача до адміністративної відповідальності згідно оскаржуваної постанови є протиправним.
Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла таких висновків.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що постановою про накладення адміністративного стягнення від 06.04.2024 серія ЕНА №1842016, складена інспектором роти №3 Управління патрульної поліції в Черкаській області ДПП старшим лейтенантом поліції Гайдамакою В.О., притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення ним правопорушення передбаченого частиною четвертою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1700 грн. 
У постанові вказано, що ОСОБА_1 10.02.2024 о 08 годині 48 хвилин керуючи автомобілем «Volkswagen Passat», державний номерний знак НОМЕР_1 , у м. Черкаси, по вул. Смілянська, 122/3 рухався зі швидкістю 105 км/год, чим перевищив швидкість руху на 55 км/год, чим порушив п. 12.9.б Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі - ПДР). Швидкість руху вимірювалася приладом Trucam ТС003047.
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом. 
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що постанова серії ЕНА №1842016 від 06.04.2024 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною четвертою статті 122 КУпАП є законною та обґрунтованою, відповідає вимогам КУпАП та Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), прийнята уповноваженим органом із дотриманням вимог чинного законодавства, за наявності належних і допустимих, достатніх та беззаперечних доказів, які поза розумним сумнівом доводять факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, тому підстави для визнання такої постанови протиправною та її скасування відсутні.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.
Відповідно до частини першої статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Відповідно до частини першої статті 276 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.
Частиною другою статті 258 КУпАП передбачено, що протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.
Відповідно до статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, частини перша, друга, третя, четверта, шоста і сьома статті 122 .
Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Уповноваженими працівниками підрозділів Національної поліції штраф може стягуватися на місці вчинення адміністративного правопорушення незалежно від розміру виключно за допомогою безготівкових платіжних пристроїв.
Частиною четвертою статті 258 КУпАП передбачено, що у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.
Відповідно до частини четвертої статті 285 КУпАП у випадках, передбачених статтею 258 цього Кодексу, копія постанови уповноваженої посадової особи у справі про адміністративне правопорушення вручається особі, щодо якої її винесено, на місці вчинення правопорушення.
Таким чином, аналіз законодавчих норм, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, дає підстави для висновку, що працівники підрозділів Національної поліції мають право виносити постанови у справах про адміністративні правопорушення з порушення ПДР (стаття 122 КУпАП) на місці вчинення такого правопорушення.
Як зазначалося, оскаржуваною постановою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною четвертою статті 122 КУпАП, яка передбачає відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п`ятдесят кілометрів на годину, що тягне за собою накладення штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Так, відповідач в оскаржуваній постанові стверджує, що ОСОБА_1 10.02.2024 о 08 годині 48 хвилин керуючи автомобілем «Volkswagen Passat», державний номерний знак НОМЕР_1 , у м. Черкаси, по вул. Смілянська, 122/3 рухався зі швидкістю 105 км/год, чим перевищив швидкість руху на 55 км/год, чим порушив п. 12.9.б ПДР.
Правильність зафіксованої швидкості руху позивач в апеляційній скарзі не заперечив.
Відповідно до підпункту «б» пункту 12.9 ПДР водієві забороняється: перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту "и" пункту 30.3 цих Правил.
Знак 3.31 "Зона обмеження максимальної швидкості" забороняє в зоні (населений пункт, мікрорайон, зона відпочинку тощо) рух із швидкістю, яка перевищує зазначену на знаку.
Згідно пункту 12.4 ПДР у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.
Позивач наполягає на тому, що на дорозі, на ділянці якої було зафіксовано його рух на транспортному засобі, не були встановлені знаки 3.29, 3.31, а на транспортному засобі не був встановлений знак розпізнавальний знак відповідно до підпункту "и" пункту 30.3 ПДР.
Проте, колегія суддів наголошує на тому, що склад порушення підпункту «б» пункту 12.9 ПДР виникає не лише тоді, коли порушені всі вказані у цьому пункті вимоги, а й коли порушена хоч одна із таких вимог.
Так, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач здійснював рух у м. Черкаси, у межах якого в силу 12.4 ПДР рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год. У свою чергу вимога порушеного позивачем підпункту «б» пункту 12.9 ПДР забороняє перевищувати швидкість, що вказана у пункті 12.4 ПДР - 50 км/год.
Окрім того, суд апеляційної інстанції підтримує висновки суду першої інстанції про те, що дії знаків 3.31 ПДР щодо обмеження швидкості руху 50км/год поширюється на весь населений пункт, при в`їзді в населений пункт, та не обмежується лише відрізком дороги, де було зафіксовано правопорушення.
Таким чином, колегія суддів вважає належним чином встановленим факт порушення позивачем вимог підпункту «б» пункту 12.9 ПДР у частині перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п`ятдесят кілометрів на годину, за що встановлена відповідальність згідно частини четвертої статті 122 КУпАП.
Щодо посилань на те, що позивача не було належним чином повідомлено про розгляд справи, то колегія суддів звертає увагу на таке.
З огляду на наявність клопотання позивача про його бажання скористатися правовою допомогою, розгляд справи про адміністративне правопорушення був відкладений на 19.02.2024, про що позивача було повідомлено під розписку. 
Не зважаючи на прибуття позивача, розгляд справи 19.02.2024 не відбувся у зв`язку із запізненням інспектора. Надалі про розгляд справи 05.03.2024, 18.03.2024, 30.03.2024, 06.04.2024 позивача повідомлялося шляхом направлення рекомендованої поштової кореспонденції на адресу АДРЕСА_1. Саме вказана адреса вказувалася позивачем у листуванні із відповідачем (а.с. 72). 
Не зважаючи на викладене, поштова кореспонденція позивачем не отримувалася, а на розгляд справи про адміністративне правопорушення позивач у відповідні дати не з`явився.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що у спірній ситуації відповідач діяв цілком добросовісно та розумно, надаючи можливість позивачу скористатись своїми правами та повідомляючи його за відомою відповідачу адресою, про необхідність з`явитися на розгляд справи. 
Позивач не повідомив суду вагомих обставин, які б свідчили про те, що його неявка на розгляд справи зумовила неправильне її вирішення.
Зважаючи на викладене, доводи скаржника у цій частині не свідчать про неправомірність постанови відповідача про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись статтями 34, 243, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 28.05.2024 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач          Є.О. Сорочко

Суддя          А.Ю. Коротких 

Суддя          Н.М. Єгорова