ОКРЕМА ДУМКА
суддів Бакуліної С.В., Вронської Г.О., Кібенко О.Р., Мамалуя О.О.

04 червня 2024 року 
м. Київ

cправа №  916/3724/21 

1.          Верховний Суд у складі палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів‚ корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду, розглянувши касаційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Господарського суду Одеської області від 14.11.2022 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.03.2023 про відмову у задоволенні позовних вимог Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо стягнення з ОСОБА_1 95 997 097,30 грн майнової шкоди через сплив позовної давності, касаційну скаргу залишив без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
2.          Не можемо погодитися з ухваленим Верховним Судом у складі палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів‚ корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду рішенням, та вважаємо за доцільне викласти повний текст підготовленого проєкту постанови, який, однак, не був підтриманий необхідною кількістю суддів.

"Верховний Суд у складі палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів‚ корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду: Кролевець О.А. - головуючий, Бакуліна С.В., Баранець О.М., Вронська Г.О., Губенко Н.М., Кібенко О.Р., Кондратова І.Д., Мамалуй О.О., Студенець В.І.,

за участю секретаря судового засідання - Грабовського Д.А.,
представників учасників справи:
Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - Іващенко        В.О., Мостепанюк        В.І.,
ОСОБА_1 - Маршук        Ю.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб
на рішення Господарського суду Одеської області від 14.11.2022 (суддя Петров В.С.)
та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.03.2023 (колегія суддів: Ярош А.І., Колоколов С.І., Разюк Г.П.)
у справі за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд)
до  ОСОБА_1 
про стягнення 95 997 097,30 грн.

СУТЬ СПОРУ
1.          У липні 2014 року Публічне акціонерне товариство "Фінростбанк" (далі - Банк, ПАТ "Фінростбанк") було визнано неплатоспроможним і почалася процедура його виведення з ринку. 
2.          В ході цієї процедури Фонд як ліквідатор Банку виявив, що Банк протягом 2012 - 2014 років забезпечив своїми грошовими коштами, а саме майновим правами за договорами міжбанківського вкладу (депозиту), три кредитних договори,  укладені між приватними юридичними особами - позичальниками та іншими банками (АТ "Аванбанк", AT АБ "Порто-Франко"). Коли такі кредити не були повернуті позичальниками, Банк втратив              свої депозити у розмірі відповідно 47, 35 та 12 млн грн у цих банках. Ці кошти (94 млн грн) у 2014 році були списані іншими банками (кредиторами)  з депозитів Банку для погашення кредитних зобов`язань трьох юридичних осіб.  
3.          Банк отримав права вимоги за цими кредитними договорами до боржників - втім, при ліквідації Банку, їх було реалізовано лише за 7 601,32  грн, оскільки всі боржники мали місцезнаходження на непідконтрольній Україні території (м. Донецьк). Фонд вважав, що укладенням відповідних правочинів, які не мали жодного економічного сенсу, Банку та його кредиторам було завдано збитки (шкоду) на суму 95 997 097,30 грн.       
4.          У 2021 році, вже після завершення ліквідаційної процедури та припинення Банку як юридичної особи, яке відбулося у 2019 році, Фонд від власного імені, а не як ліквідатор Банку, звернувся з позовом про стягнення суми збитків (шкоди) до заступника голови правління Подгорниц Ю.В., яка підписала від імені банку відповідні договори протягом 2012-2014 років.       
5.          Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що відповідачка завдала Банку та його кредиторам збитки (шкоду) в розмірі 95 997 097,30 грн, але відмовили у задоволенні позову через сплив позовної давності. Вважали, що до спірних відносин не підлягає застосуванню спеціальна позовна давність, встановлена ч.7 ст.52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки відповідна  норма набула чинності лише 05.08.2021, тобто не діяла у період, коли вчинялися протиправні дії (2011-2014) і не може мати зворотної сили. Суди також дійшли висновків, що Фонд не довів наявності поважних причин пропуску позовної давності. Фонд звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою. 
6.          Перед Верховним Судом у цій справі постали такі питання:
-          чи підлягає застосуванню до спірних відносин норма щодо спеціальної позовної давності, передбачена ч.7 ст.52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", якщо відповідна  норма набула чинності лише 05.08.2021 (дата набрання чинності Закону "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення механізмів виведення банків з ринку та задоволення вимог кредиторів цих банків" від 30.06.2021 №1588-IX (далі - Закон №1588-ІХ));
-          з якого моменту починає перебіг позовна давність у випадку звернення Фонду з позовом не як ліквідатора Банку, а від власного імені в інтересах кредиторів Банку після його припинення як юридичної особи на підставі ч.6 ст.53 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК);
-          чи наявні підстави для відступу від правової позиції щодо застосування позовної давності, викладеної у постанові Верховного Суду від 08.11.2023 у справі №916/1489/22.
7.          Верховний Суд касаційну скаргу задовольнив і ухвалив нове рішення про задоволення позову. 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
Статус відповідачки у Банку
8.          З 16.11.2008 до 05.05.2014 ОСОБА_1 займала посаду заступника голови правління ПАТ "Фінростбанк" (наказ №140-К про призначення ОСОБА_1 заступником голови правління ТОВ "Фінростбанк", наказ №226-К про припинення трудового договору з ОСОБА_1 ).
9.          Відповідно до п.12.2 статуту ПАТ "Фінростбанк", затвердженого загальними зборами акціонерів згідно протоколу №2 від 03.07.2013, правління Банку виконує такі функції, зокрема: розглядає і приймає рішення з усіх питань поточної діяльності Банку: організації кредитування і залучення коштів, здійснення розрахунків, забезпечення грошового обігу, касового обслуговування, зберігання грошей і цінностей, обліку звітності, внутрішньобанківського контролю, роботи в цінними паперами, забезпечення інтересів акціонерів та клієнтів, а також з інших питань організації банківського обслуговування; вирішує інші питання діяльності Банку, крім тих, що належать до компетенції загальних зборів акціонерів і спостережної ради Банку.
10.          Відповідно до п.12.3 статуту ПАТ "Фінростбанк" правління Банку складається з голови правління, заступників голови та членів правління, які призначаються спостережною радою Банку. Мінімальна кількість членів правління має становити три особи.
11.          Відповідно до Положення про правління ПАТ "Фінростбанк", затвердженого спостережною радою AT "Фінростбанк" згідно протоколу засідання №6 від 20.01.2011, правління Банку є виконавчим органом Банку, здійснює управління поточною діяльністю Банку, формування фондів, необхідних для статутної діяльності Банку, забезпечуючи таким чином ефективну, прибуткову роботу Банку і зростання його вартості.
Вчинення правочинів, якими завдано шкоду  (2012-2014 роки)
12.          Як зазначає Фонд, Банк здійснив збиткові операції внаслідок підписання відповідачкою таких договорів:
1)          договору застави майнових прав №3-10/12/055 від 28.08.2012 за договором про надання міжбанківського депозиту №MM27996DG від 22.01.2014, в забезпечення вимог за кредитним договором №К-ІО/12/037 від 28.08.2012, укладеним між ТОВ "Приватконсалтінг" та AT "Авант-Банк";
2)          договору застави майнових прав №1448/13-ЮР від 27.12.2013 за договором міжбанківського вкладу (депозиту) №271213.03-МБД від 27.12.2013, в забезпечення вимог за кредитним договором №888/1-13 від 27.12.2013, укладеним між ТОВ "Бізнес Та Інформаційні Технології" та AT АБ "Порто-Франко";
3)          договору застави майнових прав №1461/14-ЮР від 17.01.2014 за договором міжбанківського вкладу (депозиту) №170114.01-МБД від 17.01.2014, в забезпечення вимог за кредитним договором №33/1-14 від 17.01.2014, укладеним між ТОВ "Компанія з управління активами "Прайвєд Еквіті" та AT АБ "Порто-Франко".
(І) Договір від 28.08.2012 №3-10/12/055 
13.           28.08.2012 AT "Фінростбанк" розмістило депозит у AT "Авант-Банк" у сумі 30 000 000,00 грн згідно договору від 28.08.2012.
14.          Того ж дня 28.08.2012 AT "Авант-Банк" надало кредит ТОВ "Приватконсалтінг" в розмірі 30 000 000,00 грн на підставі кредитного договору №К-Ю/12/037 від 28.08.2012.
15.           28.08.2012 AT "Авант-Банк" та AT "Фінростбанк" (в особі Подгорниц Ю.В.) уклали договір застави майнових прав №3-10/12/055 від 28.08.2012. Предметом застави, за умовами договору є майнові права за договором депозиту від 28.01.2012. Застава за цим договором забезпечує вимоги AT "Авант-Банк" за кредитним договором №К-Ю/12/037 від 28.08.2012, укладеним з ТОВ "Приватконсалтінг". Зазначений договір було підписано в.о. голови правління AT "Фінростбанк" - Подгорниц Ю.В.
16.          В подальшому 22.01.2014 AT "Фінростбанк" розмістило депозит у AT "Авант-Банк" у сумі 47 000 000,00 грн згідно договору №MM27996DG від 22.01.2014. Зазначений договір було підписано в.о. голови правління AT "Фінростбанк" - Подгорниц Ю.В.
17.           22.01.2014 AT "Авант-Банк" збільшило кредитний ліміт ТОВ "Гіриватконсалтінг" до розміру 47 000 000,00 грн за кредитним договором №К- Ю/12/037 від 28.08.2012.
18.          Того ж дня, 22.01.2014 AT "Авант-Банк" та AT "Фінростбанк" уклали додатковий договір №1 до договору застави майнових прав №3-10/12/055 від 28.08.2012. Внаслідок змін предметом застави за умовами договору є майнові права за договором депозиту №MM27996DG від 22.01.2014. Застава за цим договором забезпечує вимоги AT "Авант- Банк" за кредитним договором №К-Ю/12/037 від 28.08.2012, укладеним з ТОВ "Приватконсалтінг" на суму 47 000 000,00 грн. Зазначений договір було підписано в.о. голови правління AT "Фінростбанк" - Подгорниц Ю.В.
19.           10.09.2014 (під час процедури тимчасової адміністрації AT "Фінростбанк") AT "Авант-Банк" направило AT "Фінростбанк" повідомлення про договірне списання коштів в розмірі 47 000 000,00 грн в односторонньому порядку, передбачене договором застави майнових прав №З-Ю/12/055 від 28.08.2012 (з урахуванням змін, передбачених додатковим договором №1 від 22.01.2014), з метою погашення заборгованості ТОВ "Приватконсалтінг".
(ІІ) Договір від 27.12.2013 №1448/13-ЮР 
20.           27.12.2013 AT "Фінростбанк" розмістило депозит у AT АБ "Порто-Франко" в сумі 35 000 000,00 грн згідно договору №271213.03-МБД від 27.12.2013.
21.           27.12.2013 AT АБ "Порто-Франко" надало кредит ТОВ "Бізнес Та Інформаційні Технології" в розмірі 35 000 000,00 грн на підставі кредитного договору №888/1-13 від 27.12.2013.
22.           27.12.2013 AT АБ "Порто-Франко" та AT "Фінростбанк" уклали договір застави майнових прав №1448/13-ЮР від 27.12.2013. Предметом застави за умовами договору є майнові права за договором депозиту №271213.03-МБД від 27.12.2013. Застава за цим договором забезпечує вимоги AT АБ "Порто-Франко" за кредитним договором №888/1-13 від 27.12.2013, укладеним з ТОВ "Бізнес Та Інформаційні Технології". Зазначений договір було підписано заступником голови правління AT "Фінростбанк" - Подгорниц Ю.В.
23.           17.07.2014 (під час процедури тимчасової адміністрації AT "Фінростбанк") AT АБ "Порто- Франко" направило ТОВ "Бізнес Та Інформаційні Технології" Вимогу №04/1858 про дострокову сплату кредиту та процентів за кредитним договором №888/1-13 від 27.12.2013.
24.          В подальшому AT АБ "Порто-Франко" в односторонньому порядку списало депозитний вклад в розмірі 35 000 000,00 грн на підставі договору застави майнових прав №1448/13-ЮР від 27.12.2013 з метою погашення заборгованості ТОВ "Бізнес Та Інформаційні Технології".
(ІІІ) Договір від 17.01.2014 №1461/14-ЮР 
25.           17.01.2014 AT "Фінростбанк" розмістило депозит у AT АБ "Порто-Франко" в сумі 12 000 000,00 грн згідно договору №170114.01-МБД від 17.01.2014.
26.           17.01.2014 AT АБ "Порто-Франко" надало кредит ТОВ "Компанія з управління активами "Прайвєд Еквіті" в розмірі 12 000 000,00 грн на підставі кредитного договору №33/1-14 від 17.01.2014.
27.           17.01.2014 AT АБ "Порто-Франко" та AT "Фінростбанк" уклали договір застави майнових прав №1461/14-ЮР від 17.01.2014. Предметом застави, за умовами договору є майнові права за договором депозиту №170114.01-МБД від 17.01.2014. Застава за цим договором забезпечує вимоги AT АБ "Порто-Франко" за кредитним договором №33/1-14 від 17.01.2014, укладеним з ТОВ "Компанія з управління активами "Прайвєд Еквіті". Зазначений договір було підписано заступником голови правління AT "Фінростбанк" - Подгорниц Ю.В.
28.           17.0.7.2014 (під час процедури тимчасової адміністрації AT "Фінростбанк"), AT АБ "Порто- Франко" направило AT "Фінростбанк" повідомлення №04/1862 про звернення стягнення на грошові кошти за договором депозиту №170114.01-МБД від 17.01.2014 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №33/1-14 від 17.01.2014.
29.          Здійснення вказаних операцій підтверджується наявними в матеріалах справи виписками.
30.          Відповідачка не спростувала твердження позивача, не надала жодних належних доказів, які б свідчили про економічну обґрунтованість вчинених ним операцій.
31.          Відповідачка не надала жодних пояснень, зокрема, про доцільність такого забезпечення депозитними коштами AT "Фінростбанк" за виконання позичальниками - ТОВ "Приватконсалтінг", ТОВ "Бізнес та інформаційні технології", ТОВ "Компанія з управління активами "Прайвєд Еквіті" своїх кредитних обов`язків перед іншими банками.
32.          Відповідачка не надала доказів того, що під час укладання вказаних договорів застави було проведено фінансовий моніторинг вказаних позичальників.
Віднесення Банку до категорії проблемних (червень 2014 року)
33.          Матеріали справи містять копії довідки від 06.06.2014, складеної за результатами перевірки Управління НБУ в Одеській області станом на 22.05.2014 за період діяльності ПАТ "Фінростбанк" з 01.02.2014 до 22.05.2014; довідки від 28.05.2014, складеної за результатами перевірки НБУ з питань дотримання вимог законодавства, що регулює відносини у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом або фінансуванню тероризму ПАТ "Фінростбанк" за період діяльності з 01.01.2012 до 12.05.2014; акта від 06.12.2013 №28-217/26433 БТ, складеного за результатами перевірки НБУ з питань дотримання вимог валютного законодавства ПАТ "Фінростбанк" за період діяльності з 01.11.2013 до 03.12.2013.
34.          АТ "Фінростбанк" не виконало вимоги Управління НБУ щодо розроблення ефективної програми фінансового оздоровлення (рішення Комісії з питань нагляду та регулювання діяльності банків при Управлінні НБУ в Одеській області (комісія) від 18.04.2014 №12). Подана АТ "Фінростбанк" програма фінансового оздоровлення, затверджена спостережною радою та правлінням АТ "Фінростбанк" 24.04.2014 (протокол №3), визнана комісією неприйнятною (рішення від 14.05.2014 №16), оскільки не передбачала суттєвого покращення фінансового стану цього банку та джерел інвестиційних коштів.
35.          Результатами позапланової інспекційної перевірки АТ "Фінростбанк" з питань виконання зобов`язань перед вкладниками та кредиторами банку та з окремих питань якості активів, яка проводилась з 22.05.2014 до 06.06.2014 на підставі розпорядження НБУ від 22.05.2014 №298-р, встановлено випадки невиконання у строк вимог клієнтів.
36.          Станом на 22.05.2014 AT "Фінростбанк" не виконало вимог 13 вкладників - фізичних осіб щодо повернення вкладів на загальну суму 1,7 млн. грн та 9 юридичних осіб щодо виконання розрахункових документів на загальну суму 16,2 млн. грн, строк виконання яких настав більше ніж п`ять робочих днів тому. Зазначене зафіксоване в довідці про позапланову перевірку ПАТ "Фінростбанк" з питань виконання зобов`язань перед вкладниками та кредиторами банку та з окремих питань якості активів від 06.06.2014.
37.          Починаючи з 03.06.2014 АТ "Фінростбанк" відображало на позабалансових рахунках 9804 "Документи клієнтів банку (крім фізичних осіб), що не виконані в строк з вини банку" та 9806 "Документи фізичних осіб, що не виконані в строк з вини банку" не виконані ним у строк вимоги клієнтів - фізичних та юридичних осіб.
38.          Станом на 10.06.2014 на рахунках 9804 та 9806 обліковувались невиконані в строк документи клієнтів - фізичних осіб у сумі 17,4 млн. грн. та юридичних осіб - 22,1 млн. грн.
39.          Вказане свідчить про надання АТ "Фінростбанк" до НБУ на окремі звітні дати недостовірної статистичної інформації за позабалансовими рахунками 9804 та 9806, що призвело до суттєвого викривлення показників його фінансового стану.
40.          Зазначене свідчить й про порушення АТ "Фінростбанк" вимог п.3.3 гл.3 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого постановою Правління НБУ від 03.12.2003 №516, у частині взяття на облік за відповідним позабалансовим рахунком вимог вкладників, а також п.1.12 гл.1 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою правління НБУ від 21.01.2004 №22, в частині невідображення в обліку невиконаного розрахункового документи платника/стягувача за відповідним позабалансовим рахунком.
41.          Керівництво і власники AT "Фінростбанк" не вживало необхідних заходів щодо приведення діяльності цього банку у відповідність до вимог законодавства та нормативно-правових актів НБУ.
42.          Зважаючи на вищевикладені численні порушення в діяльності AT "Фінростбанк" та у зв`язку з погіршенням фінансового стану банку, державний регулятор на підставі статей 73, 75 Закону "Про банки і банківську діяльність" та гл.12 розд.II Положення про застосування НБУ заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою правління НБУ від 17.08.2012 №346, прийняв постанову від 12.06.2014 №350/БТ "Про віднесення ПАТ "Фінростбанк" до категорії проблемних", оскільки його діяльність не відповідає вимогам нормативно-правових актів НБУ.
43.           12.06.2014 постановою правління НБУ №350/БТ "Про віднесення ПАТ "Фінростбанк" до категорії проблемних" AT "Фінростбанк" віднесено до категорії проблемних строком до 180 днів, при цьому, з метою відновлення фінансового стану AT "Фінростбанк" з дня прийняття цієї постанови і до кінця вказаного строку у 180 днів, НБУ були встановлені відповідні обмеження в діяльності AT "Фінростбанк".
44.          Як вбачається зі змісту постанови правління НБУ від 12.06.2014 №350/БТ "Про віднесення ПАТ "Фінростбанк" до категорії проблемних" AT "Фінростбанк" мало високий ризик ліквідності, що становило загрозу своєчасного та в повному обсязі виконання ним зобов`язань перед вкладниками та іншими кредиторами, і його діяльність не відповідала вимогам банківського законодавства і нормативно-правових актів НБУ.
45.          Зі змісту постанови правління НБУ "Про віднесення ПАТ "Фінростбанк" до категорії проблемних" від 12.06.2014 №350/БТ випливає, що основні проблеми з ліквідністю AT "Фінростбанк" виникли у зв`язку з проведенням невиваженої політики з управління активів, їх низької (негативно класифікованої) якості, наявність концентрацій у кредитному портфелі, ризикові вкладення у активні операції (бланкове кредитування), що й поставило під загрозу невиконання зобов`язань перед вкладниками та іншими кредиторами Банку.
46.           12.06.2014 постановою правління НБУ №350/БТ від було зобов`язано керівництво Банку невідкладно вжити заходів щодо приведення діяльності AT "Фінростбанк" до вимог банківського законодавства та розробити ефективний план фінансового оздоровлення.
47.           19.06.2014 AT "Фінростбанк" надіслало Програму фінансового оздоровлення та заходи щодо приведення діяльності банку до вимог банківського законодавства, які були надіслані на доопрацювання, в зв`язку з наявністю зауважень, зокрема відсутністю заходів з термінового погашення заборгованості перед клієнтами, будь-яких підтверджень щодо збільшення акціонерами статутного капіталу та в подальшому 25.06.2014 надіслало План фінансового оздоровлення, в якому немає письмових підтверджень акціонерів стосовно збільшення статутного капіталу на 50,0 млн. грн, інформації про напрями використання коштів, які надійдуть на рахунки субординованого боргу, та внесків за незареєстрованим статутним капіталом, а також конкретних розрахунків щодо виконання зобов`язань перед фізичними особами зі щомісячною розбивкою.
48.          У поданих з планом документах міститься запевнення акціонера банку - Бондарева О.М. про внесення ним у строк до 10.07.2014 коштів на умовах субординованого боргу в сумі 20,0 млн. грн. Проте, станом на 11.07.2014 зобов`язання Бондаревим О.М. не виконані.
49.           26.06.2014 постановою правління НБУ №385/БТ було внесено зміни до вказаної постанови правління НБУ від 12.06.2014 №350/БТ "Про віднесення ПАТ "Фінростбанк" до категорії проблемних" в частині обмежень діяльності AT "Фінростбанк". 
50.          У зв`язку із невжиттям посадовими особами AT "Фінростбанк" належних заходів для усунення порушень нормативно-правових актів НБУ, відсутністю розробленого Банком прийнятного та дієвого плану фінансового оздоровлення, НБУ прийняло постанову від 15.07.2014 №409/БТ.
Виведення Банку з ринку, тимчасова адміністрація та ліквідаційна процедура (липень 2014 -  червень 2019)
51.           15.07.2014 постановою правління НБУ №409 "Про віднесення ПАТ "Фінростбанк" до категорії неплатоспроможних" AT "Фінростбанк" віднесено до категорії неплатоспроможних.
52.           15.07.2014  на підставі вказаної постанови правління НБУ від 15.07.2014 №409 "Про віднесення ПАТ "Фінростбанк" до категорії неплатоспроможних" виконавча дирекція Фонду прийняла рішення №55 "Про запровадження з 16.07.2014 тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ПАТ "Фінростбанк", відповідно до якого з 16.07.2014 розпочато процедуру виведення ПАТ "Фінростбанк" з ринку та здійснення тимчасової адміністрації на три місяці з 16.07.2014 по 16.10.2014.
53.           16.10.2014 відповідно до постанови правління НБУ від 16.10.2014 №660 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "Фінростбанк" виконавча дирекція Фонду прийняла рішення №113 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "Фінростбанк" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку".
54.          Рішеннями виконавчої дирекції Фонду від 12.10.2015 №187, від 16.10.2017 та від 08.10.2018 №2719 продовжувався строк здійснення процедури ліквідації ПАТ "Фінростбанк" до 16.10.2019 включно.
55.          В ході здійснення ліквідаційної процедури Банку виконавчою дирекцією Фонду на виконання ч.3 ст.49 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" прийнято рішення від 25.12.2014 №268/14 "Про затвердження Реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ "Фінростбанк"", відповідно до якого (з урахуванням змін, внесених на підставі рішення виконавчої дирекції Фонду від 13.06.2019 №1506) загальна сума акцептованих вимог кредиторів станом на 01.06.2019 становить 68 496 332,88 грн, в свою чергу не задоволеними залишились вимоги кредиторів у зв`язку із відсутністю майна для їх задоволення на суму 681 648 539,59 грн.
56.          Як вбачається з протоколу виконавчої дирекції Фонду від 16.02.2015 №042/15, виконавчою дирекцією Фонду було погоджено проміжний ліквідаційний баланс, скоригований станом на 01.02.2015 ПАТ "Фінростбанк", а також затверджено результати інвентаризації активів та зобов`язань ПАТ "Фінростбанк" та затверджено акт про формування ліквідаційної маси ПАТ "Фінростбанк", відповідно до якого (акта) ринкова(оціночна) вартість активів Банку становила 121 535 282,50 грн.
57.           13.06.2019 виконавча дирекція Фонду прийняла рішення від №1506 "Про завершення ліквідаційної процедури AT "Фінростбанк". За результатами проведення процедури ліквідації Банку Фонд встановив, що обсяг незадоволених вимог кредиторів AT "Фінростбанк" за недостатністю його майна становить 681 648 539,59 грн. Зокрема, відповідно до Звіту уповноваженої особи Фонду, затвердженого виконавчою дирекцією Фонду 13.06.2019 №1506, у зв`язку з затвердженням ліквідаційного балансу AT "Фінростбанк" незадоволені вимоги Фонду як кредитора третьої черги становлять 530 358 924,23 грн.
Фінансовий стан позичальників
58.          Фонд провів аналіз фінансового стану позичальника - ТОВ "Приватконсалтінг", в забезпечення виконання зобов`язань якого АТ "Фінростбанк" уклало договір застави. Дослідження здійснювалась на підставі фінансової звітності (балансу та форми №2) за 2011 рік, отриманого з спеціалізованого програмного комплексу "Комп`ютерна програма "Автоматизована система комп`ютерного аналізу "Айсберг", який був останнім розміщеним в цій програмі та містить дані станом на 31.12.2011, на дату укладання першого договору від 28.08.2012. За результатами проведеного аналізу фінансового стану встановлено високий рівень ризиків і низьку стійкість компанії в середньостроковій перспективі та те що, діяльність ТОВ "Приватконсалтінг" здійснюється фактично за рахунок залучених коштів.
59.          Фонд провів аналіз фінансового стану позичальника - ТОВ "Компанія з управління активами "Прайвєд Еквіті", в забезпечення виконання зобов`язань якого АТ "Фінростбанк" уклало договір застави. Дослідження здійснювалось на підставі фінансової звітності (балансів та форми №2) за 2014 рік, отриманих з спеціалізованого програмного комплексу "Комп`ютерна програма "Автоматизована система комп`ютерного аналізу "Айсберг", який був єдиним розміщеним в цій програмі та містить дані станом на 31.12.2013 та 31.12.2014. За результатами проведеного аналізу фінансового стану встановлено високий рівень ризиків і низьку стійкість компанії в середньостроковій перспективі. Розмір чистих активів ТОВ "Компанія з управління активами "Прайвєд Еквіті" станом на 31.12.2013 та 31.12.2014 становить (- 8598,0) тис. грн та (-11351,6) тис. грн відповідно.
Продаж прав вимоги в процедурі ліквідації (березень 2019)
60.          В ході ліквідаційної процедури AT "Фінростбанк" згідно протоколу електронного аукціону UA-EA-2019-02-18-000018-Ь від 07.03.2019 та договору про відступлення права вимоги від 26.03.2019 №63, укладеного з фізичною особою - ОСОБА_3 , AT "Фінростбанк" реалізовано активи (право вимоги за договором) за ціною: ТОВ "Приватконсалтінг" - 3 841,04 грн, ТОВ "Бізнес та Інформаційні Технології" - 2 800,79 грн, ТОВ "Компанія з управління активами "Прайвєд Еквіті" - 959,49 грн.
61.          Матеріалами справи підтверджується шкода, заподіяна окремими діями відповідачки, тому є обґрунтованим здійснений позивачем розрахунок шкоди в розмірі 95 997 097,30 грн, що складається з сум депозитних коштів (94 000 000,00 грн = 47 000 000 грн + 35 000 000,00 грн + 12 000 000,00 грн) і процентів за договорами міжбанківського вкладу (2 004 698,62 грн = 1 512 369,86 грн +373 972,61 грн +118 356,15 грн), списаних з AT "Фінростбанк" за договорами застави, із вирахуванням вартості отриманих від продажу на аукціоні прав вимоги за трьома активами 7 601,32 грн (3 841,04 грн + 2 800,79 грн + 959,49 грн). 
Припинення Банку як юридичної особи  (липень 2019)
62.           09.07.2019 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців та громадських формувань внесено запис про державну реєстрацію припинення AT "Фінростбанк" як юридичної особи, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, а також відповідним повідомленням, розміщеним на офіційному сайті Фонду.
Звернення Фонду з вимогою про відшкодування шкоди (жовтень 2021)
63.           06.10.2021 на виконання ч.5 ст.52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд звернувся до відповідачки з вимогою про відшкодування шкоди, заподіяної AT "Фінростбанк" та його кредиторам.
64.          Зазначена вимога не була задоволена відповідачкою, що стало підставою для звернення позивача до суду із заявленим позовом про стягнення майнової шкоди в розмірі 95 997 097,30 грн.
Короткий зміст позовних вимог
65.           01.12.2021 Фонд звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди в розмірі 95 997 097,30 грн.
66.          Позовні вимоги обґрунтовані тим, що всупереч статутним положенням, Закону "Про банки і банківську діяльність", приписам НБУ заступник голови правління AT "Фінростбанк" Подгорниц Ю.В. здійснила протиправні операції шляхом укладення договорів застави майнових прав за договорами міжбанківських вкладів та відступлення права вимоги за цими договорами, в забезпечення вимог за кредитними договорами позичальників, що не мали реальної мети обслуговувати та повернути кредитні кошти, без оформлення належного та співмірного із сумою застави забезпечення, що призвело до заподіяння відповідачкою шкоди Банку та його кредиторам в розмірі 95 997 097,30 грн.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
67.          Господарський суд Одеської області рішенням від 14.11.2022, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.03.2023, у задоволенні позову відмовив.
68.          Ухвалюючи вказані судові рішення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний господарський суд, дійшов висновку, зокрема, що:
-          обґрунтованими та доведеними є позовні вимоги про стягнення майнової шкоди в розмірі 95 997 097,30 грн; відповідачка від імені АТ "Фінростбанк" укладала договори із надмірним ризиком (застава майнових прав за договорами банківського вкладу та відступлення права вимоги за цими договорами, в забезпечення вимог за кредитними договорами позичальників, що не мали реальної мети обслуговувати та повернути кредитні кошти, без оформлення належного та співмірного із сумою застави забезпечення); заступник голови правління Банку на зазначені факти не звернув належним чином уваги, наслідком чого стало здійснення АТ "Фінростбанк" економічно необґрунтованої операції щодо ТОВ "Приватконсалтінг", ТОВ "Бізнес Та Інформаційні Технології" та ТОВ "Компанія з управління активами "Прайвєд Еквіті", без будь-якого забезпечення;
-          в ході розгляду справи ОСОБА_1 заявила клопотання про застосування позовної давності (у відзиві на позовну заяву від 08.06.2022); Фонд проти задоволення клопотання відповідачки заперечував, посилаючись на те, що позовну давність не пропущено з огляду на положення ч.7 ст.52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"; враховуючи правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 25.05.2021 у справі №910/11027/18, перебіг позовної давності для заявлення Фондом вимоги до відповідачки про відшкодування шкоди розпочався саме з 17.02.2015 (з наступного дня від дати затвердження виконавчою дирекцією Фонду акта про формування ліквідаційної маси ПАТ "Фінростбанк" від 16.02.2015) та, відповідно, закінчився 17.02.2018, тобто правовідносини виникли і закінчилися до набрання чинності ч.7 ст.52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в редакції від 30.06.2021 на яку посилався позивач; відтак, хибними є твердження позивача, що позовна давність спливає 08.07.2022.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу
69.           03.04.2023 Фонд звернувся з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 14.11.2022 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.03.2023 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
70.          У касаційній скарзі скаржник не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо пропуску позивачем позовної давності, при цьому, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену п.1 ч.2 ст.287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій застосували норми права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №922/2416/17 (стосовно того, що скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків), а також у постановах Верховного Суду від 24.09.2019 у справі №922/1151/18 та від 02.04.2019 у справі №902/326/16 (щодо застосування позовної давності), від 27.09.2022 у справі №904/3864/21 (щодо визнання причин пропуску позовної давності поважними та застосування позовної давності), від 20.04.2018 у справі №910/8982/17 та від 16.06.2018 у справі №910/4749/16 (щодо визнання причин пропуску позовної давності поважними), від 07.09.2022 у справі №904/3867/21 (щодо застосування ч.7 ст.52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", в редакції чинній станом на дату подачі позову).
71.          Скаржник, зокрема, зазначає, що: 
-          суди попередніх інстанцій помилково застосували до спірних правовідносин правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі №910/11027/18, яка в подальшому була скасована постановою Великої Палати Верховного Суду від 03.08.2022 при перегляді за нововиявленими обставинами;
-          суди неправильно застосували частини 3, 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення механізмів виведення банків з ринку та задоволення вимог кредиторів цих банків" №1588-ІХ від 30.06.2021 стосовно забезпеченого права Фонду подавати позови про відшкодування шкоди (збитків) для задоволення вимог кредиторів банку, процедура ліквідації якого розпочата до набрання чинності цим законом.
72.           07.07.2023 відповідачка подала відзив, у якому не погоджується з доводами касаційної скарги, вважає їх безпідставними і необґрунтованими, просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, а оскаржувані рішення і постанову залишити без змін.
Рух касаційної скарги, заяви та клопотання учасників справи
73.          Верховний Суд ухвалою від 12.06.2023 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Фонду на рішення Господарського суду Одеської області від 14.11.2022 та постанову Південно-західного апеляційного господарського, суду від 14.03.2023 у справі №916/3724/21, її розгляд призначив у відкритому судовому засіданні.
74.           11.07.2023 відповідачка подала клопотання про закриття касаційного провадження, а також додаткові письмові пояснення у яких не погоджується з доводами касаційної скарги, вважає їх безпідставними і необґрунтованими.
75.           28.07.2023 позивач подав заперечення на клопотання про закриття касаційного провадження.
76.           23.08.2024 позивач подав письмові пояснення.
77.           24.08.2023 відповідачка подала додаткові пояснення, у яких просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.
78.           13.10.2023 позивач подав письмові пояснення щодо врахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 12.07.2023 у справі №910/18526/21. 
79.           17.10.2023 відповідачка подала додаткові пояснення до яких долучила науковий висновок доктора юридичних наук Харитонова Є.О.
80.           06.02.2024 відповідачка подала клопотання про передачу справи на розгляд палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (далі - Корпоративна палата) з метою відступу від правової позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 08.11.2023 у справі №916/1489/22.
81.          Верховний Суд ухвалою від 08.02.2024 задовольнив клопотання відповідачки та передав справу №916/3724/21 за касаційною скаргою Фонду на рішення Господарського суду Одеської області від 14.11.2022 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.03.2023 у справі №916/3724/21 на розгляд Корпоративної палати
82.          Корпоративна палата ухвалою від 21.02.2024 прийняла справу №916/37224/21 до розгляду та призначила її до розгляду у відкритому судовому засіданні.
83.           28.03.2024 позивач подав письмові пояснення щодо підстав передачі справи на розгляд Корпоративної палати, у яких надав заперечення щодо відступу від правової позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 08.11.2023 у справі №916/1489/22.
84.           15.04.2024 відповідачка подала заперечення на письмові пояснення позивача щодо підстав передачі справи на розгляд Корпоративної палати.
Підстави передачі справи на розгляд Корпоративної палати
85.          Колегія суддів вважала за необхідне відступити від висновку, що міститься у постанові від 08.11.2023 у справі №916/1489/22, щодо застосування до спірних відносин норми щодо спеціальної позовної давності, передбаченої ч.7 ст.52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а також висновку щодо можливості надання правового висновку (за п.3 ч.2 ст.287 ГПК) у справі, у випадку обґрунтування касаційної скарги та відкриття касаційного провадження на підставі касаційного оскарження, передбаченої п.1 ч.2 ст.287 ГПК.
86.          Колегія суддів не погодилася із висновком, що кредитори банку не можуть вважатися особами, яким завдано шкоду у розмірі незадоволених вимог, допоки банк не буде припинений як юридична особа; саме з моменту припинення банку як юридичної особи слід вважати, що кредиторам завдано шкоду та можна оцінити її розмір; відтак у спорі, де Фонд звертається з позовом до пов`язаних з банком осіб від власного імені в інтересах кредиторів банку, позовну давність слід відраховувати саме з моменту внесення до ЄДР запису про ліквідацію банку.
87.          Колегія суддів зазначила, що негативні наслідки від неправомірних дій пов`язаних із банком осіб для кредиторів банку настають саме з моменту віднесення банку до категорії неплатоспроможних та запровадження у банку тимчасової адміністрації. Фонд та інші кредитори банку мають змогу оцінити розмір заподіяної їм шкоди внаслідок неправомірних дій пов`язаних із банком осіб саме з моменту затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів або акта формування ліквідаційної маси банку. А отже саме з цього моменту, а не з дати припинення банку як юридичної особи починає перебіг позовна давність. 
88.          Колегія суддів вважає, що у випадку, коли процедура ліквідації банку розпочалась до набрання чинності ч.7 ст.52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (тобто до 30.06.2021), і при цьому з моменту затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів або акта формування ліквідаційної маси банку визначений законодавством трирічний строк позовної давності, станом на дату набрання чинності ч.7 ст.52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (30.06.2021) не закінчився, то у такому випадку позовну давність слід обраховувати з урахуванням приписів ч.7 ст.52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".
89.          Також колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування статей ГПК, згідно якого відсутність посилання у касаційній скарзі на п.3 ч.2 ст.287 ГПК (цифрою), втім, зазначення в тексті касаційної скарги про відсутність правового висновку Верховного Суду щодо застосування певної норми права, свідчить про наявність підстави касаційного оскарження, передбаченої п.3 ч.2 ст.287 ГПК. Також колегія суддів вважає, що помилкове не зазначення  Верховним Судом в ухвалі про відкриття касаційного провадження певної підстави касаційного оскарження, передбаченої ч.2. ст.287 ГПК, не дає можливості розглянути касаційну скаргу із урахуванням зазначеної підстави (якщо в ухвалі не було виправлено описку із зазначенням відповідної підстави). 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
90.          Ключовим доводом касаційної скарги є помилковість застосування судами попередніх інстанцій позовної давності, що, на думку скаржника, призвело до безпідставної відмови у позові. 
91.          Відмовляючи у задоволенні позову суди попередніх інстанцій виходили з того, що:
-           25.12.2014 виконавча дирекція Фонду прийняла рішення №268/14 "Про затвердження Реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ "Фінростбанк" яким затвердила реєстр акцептованих вимог кредиторів ПАТ "Фінростбанк" на суму 673 428 698,62 грн;
-           16.02.2015 виконавча дирекція Фонду затвердила акт про формування ліквідаційної маси ПАТ "Фінростбанк", відповідно до якого ринкова (оціночна) вартість активів банку становила 121 535 282,50 грн;
-          розмір недостатності майна Банку для задоволення вимог всіх кредиторів був виявлений Фондом на підставі затвердженого реєстру акцептованих вимог кредиторів 25.12.2014 та акту формування ліквідаційної маси 16.02.2015;
-          станом на 16.02.2015 Фонду було відомо про те, що розмір вимог кредиторів перевищує розмір активів Банку на 551 893 416,12 грн;
-          позовна давність щодо стягнення майнової шкоди з відповідачки у цій справі розпочався з 17.02.2015, після прийняття рішення виконавчої дирекції Фонду від 16.02.2015, яким затверджено акт про формування ліквідаційної маси ПАТ "Фінростбанк", тобто з моменту коли Фонд довідався про наявність завдання шкоди;
-          з огляду на позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 25.05.2021 у справі №910/11027/18, до спірних правовідносин підлягають застосуванню наслідки спливу позовної давності; перебіг позовної давності для заявлення Фондом вимог до відповідачки розпочався 17.02.2015 та закінчився 17.02.2018;
-          відхиляються посилання позивача на положення ч.7 ст.52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в редакції від 30.06.2021, згідно з якими Фонд має право звертатися з такими позовами до судів належної юрисдикції (в тому числі іноземних судів) протягом процедури ліквідації банку та протягом трьох років після внесення запису про припинення банку як юридичної особи (спеціальна позовна давність), оскільки зміни до Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", на які посилається позивач, були прийняті лише 30.06.2021, тобто через 3 роки після спливу позовної давності щодо стягнення майнових збитків з відповідачки у цій справі.
Чи підлягають застосуванню до спірних правовідносин правові висновки, що містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі №910/11027/18, яка в подальшому була скасована?
92.          Скаржник вважає, що суди попередніх інстанцій помилково застосували до спірних відносин висновки, що містилися у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі №910/11027/18, через те, що ця постанова була скасована  іншою постановою Великої Палати Верховного Суду від 03.08.2022 при перегляді за нововиявленими обставинами. 
93.          Звертає увагу на питання, які ставилися перед Великою Палатою Верховного Суду ухвалами від 22.10.2019 та 04.11.2019 (визначення моменту, з якого починається перебіг позовної давності у спорах за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до осіб про стягнення шкоди в порядку ч.5 ст.52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб": з моменту виявлення операції та осіб, що заподіяли шкоду, та встановлення її розміру, чи з моменту завершення ліквідаційної процедури банку та складання ліквідаційного балансу), та на п.5.39 постанови Великої палати Верховного Суд від 03.08.2022 у справі №910/11027/18, в якому зазначено: "Виходячи з наведеного Велика Палата Верховного Суду вважає, що після скасування рішень судів першої і апеляційної інстанцій та до завершення встановлення фактичних обставин у даній справі, висловлення правової позиції з питань, окреслених Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду є передчасним".
94.          Посилається також на постанову Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №922/2416/17 в п.7.22 якої зазначено, що "скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення".
95.          Відповідачка ОСОБА_1 у відзиві вказує, що оскільки вказана постанова була скасована саме з огляду на наявність нововиявлених обставин, ніяк не пов`язаних з позовною давністю, суди правильно погодилися з підходом до визначення початку відліку позовної давності щодо вимог Фонду про стягнення шкоди.
96.          Верховний Суд частково погоджується з доводами відповідачки. Так, у постанові від 21.11.2022 у справі №904/315/19 Верховний Суд вказав, що апеляційний суд правильно врахував правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі №910/11027/18, зокрема, щодо застосування положень ст.261 ЦК. У цій постанові та постанові від 24.04.2023 у справі №916/1522/22 Верховний Суд наголосив, що враховує обставини скасування постановою Великої Палати Верховного Суду від 03.08.2022 у справі №910/11027/18 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у цій же справі, однак зазначає, що скасування відбулось не через зміну правової позиції суду, яка викладена у вказаній постанові, а у зв`язку з іншими обставинами, встановленими касаційним судом при розгляді заяви особи про перегляд постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі №910/11027/18 за нововиявленими обставинами.
97.          Верховний Суд також враховує, що правові висновки, які містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі №910/11027/18, можуть вважатися усталеною судовою практикою, адже вони багаторазово були застосовані в постановах Верховного Суду, а також у численних рішеннях судів інших інстанцій.  
98.          Отже, керуючись принципом правової визначеності, Верховний Суд не вважає помилковим посилання судів попередніх інстанцій на правові висновки, що містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі №910/11027/18, адже такі висновки за два роки чинності цієї постанови набули характер усталеної судової практики (продубльовані в низці інших постанов Верховного Суду), і від цих висновків  Верховний  Суд не відступав. 
99.          Водночас у справі №910/11027/18 спірні відносини стосувалися стягнення збитків, завданих банку, і Фонд звертався з позовом від імені банку як ліквідатор банку. Тобто банк існував як юридична особа на момент звернення Фонду з позовом до суду.  У справі, яка переглядається, Фонд звернувся до суду з позовом про стягнення шкоди (збитків) після припинення банку як юридичної особи від власного імені в інтересах колишніх кредиторів банку. 
100.          На момент ухвалення оскаржуваних рішень та подання касаційної скарги у цій справі Верховний Суд питання застосування позовної давності щодо такої категорії спорів не вирішував, однак висновок був відсутній не через скасування постанови Великої Палати Верховного Суду  від 25.05.2021 у справі №910/11027/18, а через певну відмінність у правовідносинах, яка має бути врахована при застосуванні норм чинного законодавства щодо позовної давності (звернення Фонду з позовом про стягнення шкоди від власного імені в інтересах колишніх кредиторів банку після припинення банку як юридичної особи). 
101.          Разом з тим, під час касаційного провадження у цій справі було встановлено, що на розгляді Верховного Суду перебувала справа №916/1489/22 (правовідносини у якій є аналогічними до правовідносин, що виникли у справі, яка розглядається), постанова у наведеній справі була ухвалена 08.11.2023.
102.          Згідно зі ст.36 Закону "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
103.          Відповідно до ч.6 ст.13 Закону "Про судоустрій та статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
104.          Частиною 4 ст.236 ГПК передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норми права, викладені в постановах Верховного Суду.
105.          Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.
106.          Відповідно до ч.4 ст.300 ГПК суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 ч.1 ст.310, ч.2 ст.313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
107.          З огляду на те, що постанову Верховного Суду від 08.11.2023 у справі №916/1489/22 ухвалено після подання Фондом касаційної скарги у цій справі, для Верховного Суду обов`язковим є врахування висновків, викладених у наведеній постанові під час касаційного перегляду цієї справи.
108.          Однак, колегія суддів, передаючи цю справу на розгляд Корпоративної палати, вважала за необхідне відступити від висновків, викладених у постанові від 08.11.2023 у справі №916/1489/22, зокрема, щодо застосування до спірних відносин норми щодо спеціальної позовної давності, передбаченої ч.7 ст.52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".
109.          Корпоративна палата не вбачає підстав для відступу від висновків, викладених у постанові від 08.11.2023 у справі №916/1489/22, щодо застосування до спірних відносин норми щодо спеціальної позовної давності, передбаченої ч.7 ст.52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", з мотивів, наведених нижче.
Чи підлягає застосуванню до спірних відносин спеціальна позовна давність, передбачена ч.7 ст.52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"?
110.          Скаржник стверджує, що суди не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 07.09.2022 у справі №904/3867/21, щодо помилкового не застосування ч.7 ст.52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", в редакції чинній станом на дату подачі позову.
111.          Верховний Суд відхиляє доводи скаржника, виходячи з такого. 
112.          Відповідно до ч.1 ст.258 ЦК для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.
113.          У ч.7 ст.52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в редакції, чинній на момент звернення з позовом, встановлено, що право на звернення до судів належної юрисдикції (в тому числі іноземних судів) з позовом про відшкодування шкоди (збитків), заподіяної банку, у разі наявності умов, визначених ч.1 цієї статті, виникає у Фонду з моменту виявлення рішень, дій чи бездіяльності, якими завдано шкоди (збитків) банку та/або його кредиторам, виявлення осіб, які брали участь у прийнятті таких рішень, вчиненні дій чи бездіяльності та/або отримали від них майнову вигоду, а також встановлення розміру заподіяної шкоди (збитків). Фонд має право звертатися з такими позовами до судів належної юрисдикції (в тому числі іноземних судів) протягом процедури ліквідації банку та протягом трьох років після внесення запису про припинення банку як юридичної особи (спеціальна позовна давність). 
114.          У прикінцевих та перехідних положеннях Закону №1588-IX  вказано, що  законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону (п.2). Положення цього Закону щодо виявлення рішень, дій, бездіяльності, якими завдано шкоди (збитків) банку та/або його кредиторам (колишнім кредиторам), осіб, які брали участь у прийнятті таких рішень, вчиненні дій або бездіяльності та/або отримали від них майнову вигоду, а також встановлення розміру заподіяної банку та/або його кредиторам шкоди (збитків) застосовуються до неплатоспроможного банку або банку, щодо якого було прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених ч.2 ст.77 Закону "Про банки і банківську діяльність", процедура ліквідації якого була розпочата до набрання чинності цим Законом (п.3).
115.          У постановах від 27.09.2022 у справі №904/3864/21, від 07.09.2022 у справі №904/3867/21, на які посилається скаржник, Верховний Суд дійшов висновків про правомірність звернення Фонду з позовом від власного імені до пов`язаних з банком осіб в інтересах колишніх кредиторів банку після припинення банку як юридичної особи до набуття чинності новою редакцією ч.7 ст.52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".  Тобто, судом касаційної інстанції вирішувалося у цих справах питання застосування нової редакції ч.7 ст.52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в цілому. У цих постановах Верховний Суд не висловлював правової позиції щодо застосування спеціальної позовної давності, передбаченої у ч.7 ст.52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" до спірних правовідносин. 
116.          Водночас у постанові Верховного Суду від 21.07.2021 у справі №910/12930/18, правові висновки з якої застосували суди попередніх інстанцій, зазначено:
"142. До норм матеріального права належать норми, які визначають коло осіб, що можуть бути притягнуті до відповідальності, підстави та розмір відповідальності. Тоді як до процесуальних, процедурних норм належать норми, які визначають порядок притягнення особи до відповідальності.
143. Порядок дій Фонду як ліквідатора Банку, в тому числі вжиття заходів, спрямованих на задоволення вимог кредиторів Банку, що ліквідується, шляхом звернення з вимогами про відшкодування збитків до пов`язаних з банком осіб, а у випадку їх невиконання  до суду є процесуальною, процедурною нормою.
144. Відповідно, до правовідносин, у яких бере участь  Фонд як ліквідатор неплатоспроможного Банку (виявлення недостатності майна для розрахунків з кредиторами, виявлення нікчемних та сумнівних правочинів, протиправної діяльності пов`язаних з Банком осіб, збитків, звернення з вимогами до пов`язаних з Банком осіб, звернення з позовом до суду) мають застосовуватись редакції ст.52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та ст.58 Закону "Про банки і банківську діяльність", що були чинними станом на момент вчинення Фондом відповідних дій.
145. Водночас норми ст.52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та ст.58 Закону "Про банки і банківську діяльність" щодо підстав, розміру цивільно-правової відповідальності за завдану банку або його кредиторам шкоду є матеріально-правовими, а відтак щодо них застосовується принцип незворотної дії закону в часі (ст.58 Конституції України)  вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта. Виняток з цього принципу допускається лише у випадках, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи (абз. 2, 4 п.5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13.05.1997 №1-зп/1997)". 
117.          Правові норми, що містяться у ст.52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" можуть бути як матеріальними, так і процесуальними, в залежності від їх характеру, що безпосередньо впливає на необхідність правильного вибору редакції закону для їх застосування.
118.          Інститут позовної давності є інститутом матеріального права. Норми закону, яким визначено позовну давність є матеріальними, а не процесуальними, тому на них поширюється принцип незворотності їхньої дії у часі. 
119.          Отже, право Фонду на звернення з цим позовом визначається відповідно до положень ст.52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у редакції, чинній на дату подання позову. Тоді як норми чинного законодавства щодо позовної давності, які є не процесуальними, а матеріально-правовими, застосовуються судом в редакції, яка діяла не на момент звернення з позовом, як стверджує скаржник, а на момент, коли для позивача почався перебіг позовної давності.
120.          Відповідно до ст.5 ЦК акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.
121.          Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
122.          Згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст.58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 №1-зп, від 09.02.1999 №1-рп/99, від 05.04.2001 №3-рп/2001, від 13.03.2012 №6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
123.          Зворотна дія правових норм можлива лише у таких випадках: 1) при скасуванні чи пом`якшенні юридичної відповідальності фізичних осіб (ст.58 Конституції України); 2) шляхом надання законодавцем спеціальної вказівки у питаннях з юридичними особами (рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99).
124.          Відтак суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про неможливість застосування положень ч.7 ст.52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" при визначенні позовної давності.
125.          Норми права щодо позовної давності застосовуються у редакції, яка діяла на момент початку перебігу позовної давності, тобто на момент, коли позивач дізнався чи мав дізнатися про завдану йому шкоду, включно з її розміром.
З якого моменту починає перебіг позовна давність і чи спливла вона на момент звернення позивача з позовом у цій справі? 
126.          У постанові від 25.05.2021 у справі №910/11027/18 Велика Палата Верховного Суду зробила такі висновки щодо визначення позовної давності, на які послалися суди попередніх інстанцій та підтримує відповідачка у відзиві на касаційну скаргу у цій справі:
"8.3.Важливим у застосуванні норм інституту позовної давності є правильне визначення моменту початку перебігу позовної давності. За загальним правилом, встановленим у частині першій статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
8.4. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що якщо особі завдано шкоди, то вона може вважатися такою, що довідалася або могла довідатися про порушення свого права не з того дня, коли їй стало відомо про вчинення дій, якими може бути завдано шкоди, а з дня, коли вона має змогу оцінити розмір такої шкоди.
8.5.Закон України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачає процедуру задоволення вимог кредиторів за рахунок майна банку.
8.6.Положеннями статті 49 наведеного Закону визначено заходи з підготовки задоволення вимог кредиторів.
8.7.Так, за положеннями статті 49 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у редакції, чинній станом на момент віднесення ПАТ "АБ "Укоопспілка" до категорії неплатоспроможних, уповноважена особа Фонду припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами.
8.8.Протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону уповноважена особа Фонду здійснює такі заходи: визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; відхиляє вимоги в разі їх непідтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні уповноваженої особи Фонду, та у разі потреби заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів; складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду. Реєстр акцептованих вимог кредиторів та зміни до нього підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонду. Вимоги, не включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів, задоволенню в ліквідаційній процедурі не підлягають і вважаються погашеними.
8.9. Як зазначено вище, якщо банку заподіяно шкоди шляхом недотримання вимог законодавства, невжиття своєчасних заходів для запобігання настанню неплатоспроможності банку тощо, що призвело до зниження чистих активів банку, порушення нормативів, зокрема ліквідності та втрати банком стану платоспроможності, то розмір шкоди, завданої банку, оцінюється розміром недостатності майна банку для задоволення вимог усіх кредиторів, якщо не доведений більший розмір шкоди. Для такої оцінки необхідно встановити розмір акцептованих вимог кредиторів та  оцінити ліквідаційну масу банку. Отже, лише після складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, затвердження реальної ліквідаційної маси банку можна встановити розмір вимог кредиторів, що не покривається наявними активами банку, тобто конкретний розмір завданої банку шкоди.
8.10.Відповідно до статті 48 Закон України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд, здійснюючи ліквідацію банку та реалізуючи надані йому повноваження, серед іншого, формує ліквідаційну масу, складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього). Реєстр акцептованих вимог кредиторів та зміни до нього підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонду, як це встановлено у частині третій статті 49 цього Закону.
8.11.Установлений статтею 50 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" порядок формування ліквідаційної маси банку передбачає, серед іншого, що: майно банку, яке включається до ліквідаційної маси, підлягає оцінці Фондом у порядку, встановленому Фондом (частина третя цієї статті); результати інвентаризації та формування ліквідаційної маси відображаються в акті, який підлягає затвердженню виконавчою дирекцією Фонду (частина четверта цієї статті).
8.12.Отже, розмір недостатності майна банку для задоволення вимог всіх кредиторів має бути виявлений Фондом на підставі затвердженого реєстру акцептованих вимог кредиторів та акта формування ліквідаційної маси банку шляхом відповідних розрахунків. Тому Велика Палата Верховного Суду відхиляє довід про те, що висновок щодо недостатності майна банку можна зробити тільки після завершення продажу всіх його активів (майна).
8.13. Відповідно, у таких випадках перебіг позовної давності розпочинається з дня затвердження останнього з двох зазначених вище документів".
127.          Аналогічні висновки містяться також у постановах Верховного Суду від 07.10.2021 у справі №910/12803/18 (п.5.9), від 08.02.2022 у справі №910/15260/18 (п.85). 
128.          Суди попередніх інстанцій послалися на ці висновки, і вважали, що позовна давність має відраховуватися з моменту, коли Фонду стало відомо, що розмір вимог кредиторів не покривається наявними активами банку, що передбачає затвердження останнього з двох документів - реєстру акцептованих вимог кредиторів або акта формування ліквідаційної маси банку. 
129.          Так, суди зазначили, що 25.12.2014 виконавча дирекція Фонду прийняла рішення №268/14 "Про затвердження Реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ "Фінростбанк" яким затвердила реєстр акцептованих вимог кредиторів ПАТ "Фінростбанк" на суму 673 428 698,62 грн; 16.02.2015 виконавча дирекція Фонду затвердила акт про формування ліквідаційної маси ПАТ "Фінростбанк", відповідно до якого ринкова (оціночна) вартість активів банку становила 121 535 282,50 грн; розмір недостатності майна Банку для задоволення вимог всіх кредиторів був виявлений Фондом на підставі затвердженого реєстру акцептованих вимог кредиторів 25.12.2014 та акту формування ліквідаційної маси 16.02.2015; станом на 16.02.2015 Фонду було відомо про те, що розмір вимог кредиторів перевищує розмір активів Банку на 551 893 416,12 грн.
130.          Верховний Суд вважає такі висновки помилковими. 
131.          По-перше, суди не врахували, що у зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду розмежувала випадки, коли шкоду завдано конкретними діями (правочинами), і коли - доведенням банку до неплатоспроможності. 
132.          Так, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що якщо банку завдано шкоди окремими діями певної особи, наприклад, шляхом знищення чи пошкодження речі, відчуженням майна банку безоплатно або за заниженими цінами та в інших подібних випадках, то розмір шкоди визначається залежно від безпосередніх наслідків таких дій шляхом оцінки вартості втраченої речі чи зниження її вартості внаслідок пошкодження, вартості безоплатно відчуженого майна, різниці між ринковою ціною та ціною відчуження тощо (п.7.60).
133.          Якщо ж банку заподіяно шкоди не шляхом вчинення окремо визначених дій (бездіяльності), які мали наслідком знищення або пошкодження конкретної речі, втрату конкретних доходів чи подібні наслідки, а шляхом недотримання вимог законодавства, невжиття своєчасних заходів для запобігання настанню неплатоспроможності банку тощо, що призвело до зниження чистих активів банку, порушення нормативів, зокрема ліквідності та втрати банком стану платоспроможності, то розмір шкоди, завданої банку, оцінюється розміром недостатності майна банку для задоволення вимог усіх кредиторів, якщо не доведений більший розмір шкоди. Тобто у цьому разі розмір недостатності майна банку для задоволення вимог усіх кредиторів є мінімальною оцінкою шкоди, завданої банку (п.7.61).
134.          У справі, що переглядається, суди для розрахунку шкоди взяли до уваги наданий Фондом розрахунок втрат майна Банку та його кредиторів, завданих конкретними господарськими операціями, правочинами, тобто конкретними діями. Так, суд першої інстанції вказав, що Фондом заявлено вимогу про стягнення шкоди, заподіяної окремими діями відповідачки, тому суд вважає обґрунтованим здійснений позивачем розрахунок шкоди в розмірі 95 997 097,30 грн, що складається з сум депозитних коштів (94 000 000,00 грн = 47 000 000 грн + 35 000 000,00 грн + 12 000 000,00 грн) і процентів за договорами міжбанківського вкладу (2 004 698,62 грн = 1 512 369,86 грн + 373 972,61 грн + 118 356,15 грн), списаних з AT "Фінростбанк" за договорами застави, із вирахуванням вартості отриманих від продажу на аукціоні прав вимоги за трьома активами 7 601,32 грн (3 841,04 грн + 2 800,79 грн + 959,49 грн).
135.          Отже, за такою логікою, датою, коли позивач міг визначити суму збитків мала би бути щонайменше дата вчинення правочину з продажу Банком прав вимоги за ціною лише 7 601,32 грн, тобто дату укладення Договору про відступлення права вимоги від 26.03.2019 №63. 
136.          Більше того, суди попередніх інстанцій не врахували те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.05.2021 у справі №910/11027/18 зробила висновок щодо застосування позовної давності у спорі між банком та його посадовими особами про стягнення збитків, завданих банку. Тоді як у цій справі Фонд звертався з позовними вимогами від власного імені в інтересах колишніх кредиторів банку. 
137.          Як вже зазначалося вище, у такому випадку початок перебігу позовної давності не може визначатися відповідно до висновків, зроблених у постанові від 25.05.2021 у справі №910/11027/18 через відмінність обставин.  
138.          Верховний Суд вважає, що моментом, коли починається перебіг позовної давності щодо шкоди, завданої Фонду та іншим колишнім кредиторам банку, є момент припинення банку як юридичної особи. Адже саме з цього моменту кредиторам банку, вимоги яких до банку не були задоволені, а погашені через недостатність майна банку, була завдана шкода (для них наступили негативні майнові наслідки). І саме з цього моменту у Фонду виникає право на позов від власного імені в інтересах колишніх кредиторів банку.
139.          Нижче Верховний Суд вважає за необхідне навести більш детальну аргументацію цього висновку, який, в свою чергу, базується на таких головних тезах: 
1)          після припинення банку як юридичної особи Фонд вже не може звертатися  як ліквідатор з позовом від імені банку про стягнення шкоди, завданої банку; 
2)          право Фонду звернутися до суду  від власного імені в інтересах вкладників та інших колишніх кредиторів банку з позовом про стягнення шкоди з пов`язаних осіб банку прямо передбачено нормами чинного законодавства; 
3)          Фонд та інші колишні кредитори банку можуть вважатися такими, що зазнали шкоди (втратили вклади чи право вимоги до банку) тільки після припинення банку як юридичної  особи; саме з моменту припинення банку для них наступають наслідки протиправних дій керівників (посадових осіб) банку; 
4)          пов`язані з банком особи мають фідуціарні обов`язки не лише перед банком, але й перед його вкладниками, а тому протиправними діями пов`язаних з банком осіб може бути завдано шкоди і самому банку, і його кредиторам; 
5)          вкладники та інші кредитори банку не наділені правом самостійно звернутися з позовом до пов`язаних осіб банку за стягненням завданої шкоди, у їх інтересах має право діяти лише Фонд (такий позов має ознаки  групового);  
6)          тільки після завершення ліквідаційної процедури (продажу активів) та припинення банку можна визначити точний розмір шкоди, завданої Фонду та іншим колишнім кредиторам банку. 
(1) після припинення банку Фонд не може звертатися з позовом від імені банку про стягнення шкоди, завданої банку 
140.          Відповідно до ч.4 ст.91 ЦК цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до ЄДР запису про її припинення.
141.          Стаття 104 ЦК (в редакції, яка діяла на момент припинення Банку) передбачено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників (ч.1). Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення (ч.5). Особливості припинення банку як юридичної особи встановлюються законом (ч.7).
142.          Право власності припиняється у разі припинення юридичної особи чи смерті власника (п.11 ч.1 ст.346 ЦК).
143.          Зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю (ст.609 ЦК). 
144.          У ст.53 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції, яка діяла на момент припинення банку) зазначено, що ліквідація банку вважається завершеною, а банк ліквідованим з моменту внесення запису про це до ЄДР (ч.3). У день внесення запису до ЄДР повноваження Фонду як ліквідатора щодо такого банку припиняються і Фонд надсилає НБУ звіт про завершення ліквідації банку (ч.4). Не пізніше наступного робочого дня після внесення запису до ЄДР про ліквідацію банку Фонд оприлюднює на офіційному веб-сайті Фонду інформацію про завершення процедури ліквідації банку та припинення банку як юридичної особи (ч.5).
145.          Отже, якщо на момент звернення з позовом банк є припиненим як юридична особа, то не можна вважати, що позов поданий від його імені Фондом як ліквідатором банку.
146.          Припущення про те, що Фонд, повноваження якого як ліквідатора банку припинилися в день державної реєстрації припинення банку як юридичної особи,  більш як через три роки може звернутися з позовом від імені банку, який вже не існує як юридична особа, про стягнення збитків, завданих банку, всі права вимоги якого та обов`язки припинилися з дня його припинення як юридичної особи, суперечить основним засадам цивільного та господарського права. 
147.          Таке припущення також порушує принцип правової визначеності у правовідносинах. Юридична особа припиняється з дати внесення до ЄДР запису про державну реєстрацію її припинення. І з цього дня вона не може мати прав та обов`язків, не може володіти майном, майновими правами та правами вимоги, не може  звертатися до суду (не має процесуальної правоздатності). 
148.          Статтею 10 Закону "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" дійсно установлено спростовану презумпцію відомостей, внесених до ЄДР. Про це йдеться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі №813/6286/15, від 06.02.2019 у справі №462/2646/17, від 19.06.2019 у справі №826/5806/17, від 25.05.2021 у справі №910/11027/18.
149.          За висновками Великої Палати Верховного Суду, запис про припинення юридичної особи не є беззастережним доказом того, що юридична особа дійсно припинилася та більше не існує. Якщо процедуру ліквідації юридичної особи не було здійснено належним чином, зокрема якщо її було здійснено на підставі рішення про ліквідацію, прийнятого особами, які не мали повноважень його ухвалювати, на підставі сфальшованих документів, якщо у процедурі ліквідації не було відчужено все майно юридичної особи тощо, то внесення до ЄДР запису про припинення цієї юридичної особи не є актом, з яким пов`язується її припинення та припинення права власності на її майно, а лише записом, який не зумовлює наслідків. Велика Палата Верховного Суду також вказала, що наявність запису про припинення банку не виключає, що будь-який з кредиторів банку може звернутися з позовною вимогою про відміну державної реєстрації припинення юридичної особи. Аналогічні висновки містяться й у постанові Верховного Суду від 27.09.2022 у справі №904/3864/21, на яку посилається скаржник. 
150.          Отже, відповідно до висновків Верховного Суду презумпцію припинення юридичної особи можна спростувати виключно в судовому порядку. 
151.          У цій справі заходи щодо відновлення статусу Банку як юридичної особи Фондом або іншими особами не вживалися (державна реєстрація припинення Банку в судовому порядку не була відмінена). 
152.          Тому з дати внесення відповідного запису в ЄДР, тобто з 09.07.2019, Банк є припиненим (презумпція правомірності його припинення як юридичної особи не була спростована в судовому порядку) і не може виступати позивачем в суді. 
(2) право Фонду звернутися до суду  від власного імені в інтересах вкладників та інших колишніх кредиторів банку з позовом про стягнення шкоди з пов`язаних осіб банку прямо передбачено нормами чинного законодавства. 
153.          Відповідно до приписів ч.1 ст.52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (у редакції, яка діяла як на момент припинення банку, так і на момент звернення Фонду з позовом) вимоги до банку, незадоволені за недостатністю його майна, вважаються погашеними, що не позбавляє Фонд або уповноважену особу Фонду права звертатися з вимогами до пов`язаної з банком особи у порядку, визначеному ч.5 цієї статті. 
154.          Законом №1588-IX ст.53 ГПК доповнено ч.6 згідно з якою Фонд, звертаючись з позовом про відшкодування шкоди (збитків) у порядку ст.52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", діє від імені та в інтересах неплатоспроможного банку або банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених ч.2 ст.77 Закону "Про банки і банківську діяльність", а у разі припинення неплатоспроможного банку або банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених ч.2 ст.77 Закону "Про банки і банківську діяльність", як юридичної особи - в інтересах кредиторів, вимоги яких залишилися незадоволеними після завершення ліквідації банку.
155.          Отже, у процесуальному законодавстві, чинному на дату звернення з позовом,  чітко розмежовано два види позовів Фонду про відшкодування шкоди (збитків), які подаються у порядку ст.52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб":
-          позов який подається від імені та в інтересах неплатоспроможного банку; 
-          позов від власного імені в інтересах кредиторів припиненого неплатоспроможного банку, вимоги яких залишилися незадоволеними після завершення ліквідації банку. 
156.          Умовами звернення Фонду з другим видом позову є: (1) завершення ліквідаційної процедури неплатоспроможного банку або банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених ч.2 ст.77 Закону "Про банки і банківську діяльність"; (2) залишення кредиторських вимог без задоволення (їх погашення внаслідок недостатності майна);  (3) припинення банку як юридичної особи.
157.          Схожі за змістом висновки містяться також у постанові Верховного Суду від 12.07.2022 у справі №910/18526/21. 
(3) Фонд та інші колишні кредитори банку можуть вважатися такими, що зазнали шкоди (втратили вклади  чи право вимоги до банку) тільки після припинення банку як юридичної  особи  
158.          Кредитори банку не можуть вважатися особами, яким завдано шкоду у розмірі незадоволених вимог (погашених через відсутність майна), допоки банк не буде припинений як юридична особа. 
159.          Верховний Суд неодноразово висловлював позицію, що до моменту завершення ліквідаційної процедури кредитор, вимоги якого визнані банком і який включений до певної черги кредиторів, має потенційну можливість отримати від банку задоволення своїх вимог. Наслідки від неправомірних дій пов`язаних із банком осіб для кредиторів банку настають лише тоді, якщо після завершеної процедури ліквідації вимоги кредиторів погашаються внаслідок недостатності майна банку. Саме з цього моменту кредиторам завдано шкоду та можна оцінити її розмір. 
160.          Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі №761/45721/16-ц вказано, що "вчинення Фондом та уповноваженою особою Фонду дій, спрямованих на одержання задоволення вимог банку до боржників банку, зокрема щодо повернення кредитів, стягнення процентів, відшкодування збитків тощо, реалізує і похідний інтерес вкладників та інших кредиторів банку у трансформації майна банку у вигляді прав вимоги у більш ліквідну (грошову) форму з метою подальшого задоволення вимог кредиторів у черговості, встановленій статтею 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Натомість вкладники та інші кредитори банку не мають права вимоги до боржників банку і не можуть розглядатися як особи, яким заподіяно збитки боржниками банку, які не сплатили заборгованість банку, у тому числі за вимогами із заподіяння банку шкоди (зокрема, збитків). Право вимоги до боржників банку, в тому числі про повернення кредитів, стягнення процентів, про відшкодування шкоди, завданої банку (зокрема, збитків), належить банку, а не кредиторам банку, а несплата банку коштів боржниками банку не може розцінюватися як завдання шкоди кредиторам банку". Втім, ці висновки стосуються випадків звернення вкладника з позовом до власника істотної участі банку, який ще не був припинений як юридична особа. Тому, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на неприпустимість подвійного, паралельного стягнення збитків за одні й ті самі дії - банком, від імені якого діє Фонд, і вкладником цього банку.
161.          У постанові Верховного Суду від 09.08.2023 у справі №910/18289/21 зазначено:
"93.           Прийняття правлінням НБУ постанови від 02.03.2015 №150 "Про віднесення ПАТ "Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних" та у подальшому постанови правління НБУ від 02.10.2015 №664 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "Дельта банк" не є законодавчою забороною щодо повернення грошових коштів кредиторові неплатоспроможного банку на вимогу такого кредитора та не може свідчити про неможливість виконання зобов`язання в розумінні ст.607 ЦК, оскільки процедура повернення кредитору неплатоспроможного банку коштів регламентована Законом "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а початок ліквідації банку не є підставою для припинення зобов`язань.
94. Процедура ліквідації станом на день відкриття провадження у справі триває, а ПАТ "Дельта Банк" не є ліквідованим в розумінні ст.53 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", відповідно до якого ліквідаційна процедура банку вважається завершеною з моменту затвердження ліквідаційного балансу, а банк ліквідованим - з моменту внесення запису про припинення банку до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань". 
162.          У постанові Верховного Суду від 11.07.2023 у справі №910/18432/21 вказано: "55. Суд зазначає, що процедура ліквідації Відповідача триває, в цій процедурі здійснюються заходи щодо збереження активів банку, стягнення простроченої заборгованості позичальників та інших боржників банку, відчуження майна (активів) банку, а кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) спрямовуються  на погашення кредиторів банку у визначеній спеціальним законом черговості. Тому доводи Скаржника, що сьома черга кредиторів банку не буде задоволена, на даний час є передчасними."
163.          Отже, до припинення банку як юридичної особи ані для Фонду як кредитора, ані для інших кредиторів банку не настали негативні наслідки у вигляді втрати грошових коштів, а відтак Фонд як кредитор не мав підстав для звернення до суду з позовом про стягнення завданої шкоди.
(4) тільки після завершення ліквідаційної процедури (продажу активів) та припинення банку можна визначити точний розмір шкоди, завданої Фонду та іншим колишнім кредиторам банку 
164.          Оскільки  шкоду завдано Фонду та іншим кредиторам Банку саме внаслідок залишення їх вимог до Банку незадоволеними, їх погашення, яке відбулося внаслідок припинення Банку та недостатності його майна для розрахунку зі всіма кредиторами, то розмір завданої шкоди не може перевищувати розмір погашених вимог кредиторів. 
165.          Завданням ліквідаційної процедури є задоволення вимог кредиторів банку, включених до реєстру.
166.          Частиною 4 ст.110 ЦК передбачено, що особливості ліквідації банків встановлюються законом про банки і банківську діяльність.
167.          Ліквідація банку - процедура припинення функціонування банку як юридичної особи відповідно до положень цього Закону та Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (ст.2 Закону "Про банки і банківську діяльність"). 
168.          Виведення неплатоспроможного банку з ринку - заходи, які здійснює Фонд стосовно банку, віднесеного до категорії неплатоспроможних, щодо виведення його з ринку одним із способів, визначених ст.39 цього Закону. Ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства (ч.1 ст.2 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").
169.          Відповідно до частин 1, 2 ст.39 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації виконавча дирекція Фонду затверджує план врегулювання з обов`язковим дотриманням принципу найменших витрат для Фонду. План врегулювання складається відповідно до вимог, встановлених актами Фонду. У плані врегулювання на підставі оцінки фінансового і майнового стану банку визначаються заходи щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку в один із таких способів: 1) ліквідація банку з відшкодуванням з боку Фонду коштів за вкладами фізичних осіб у порядку, встановленому цим Законом; 2) ліквідація банку з відчуженням у процесі ліквідації всіх або частини його активів і зобов`язань на користь приймаючого банку; 3) відчуження всіх або частини активів і зобов`язань неплатоспроможного банку на користь приймаючого банку з відкликанням банківської ліцензії неплатоспроможного банку та подальшою його ліквідацією; 4) створення та продаж інвестору перехідного банку з передачею йому активів і зобов`язань неплатоспроможного банку і подальшою ліквідацією неплатоспроможного банку; 5) продаж неплатоспроможного банку інвестору.
170.          Згідно зі статтями 45, 48, 49 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" кредитори мають право заявити Фонду/уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються. Фонд/уповноважена особа Фонду складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів. Реєстр акцептованих вимог кредиторів та зміни до нього підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонду. Протягом 20 днів з дня затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів Фонд/уповноважена особа Фонду сповіщає кредиторів про акцептування їх вимог шляхом розміщення повідомлення на офіційному сайті Фонду, неплатоспроможного банку, а також у приміщеннях такого банку в доступному для відвідувачів місці.
171.          Статті 26, 27 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлюють, що Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 грн. Уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду/коштів Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду. Виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників/відшкодувань вкладникам для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку вкладників/рахунків вкладників.
172.          Відповідно до ст.29 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд набуває прав кредитора банку на всю (загальну) суму, що підлягає відшкодуванню вкладникам такого банку відповідно до цього Закону на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку.
173.          Кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом/уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у відповідній черговості (ст.52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").
174.          Протягом періоду здійснення ліквідаційної процедури норми Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (зокрема вищенаведені) зазнавали певних змін. Однак незмінною є спрямованість процедури, яку вони регулюють (задоволення вимог кредиторів), та її значна тривалість. 
175.          Тобто, розмір вимог кредиторів Банку, які лишилися непогашеними у липні 2019 року, може суттєво відрізнятися від розміру вимог кредиторів, який був зафіксований у Реєстрі акцептованих вимог кредиторів, складеному ще у 2014 році. 
176.          Так, судами встановлено, що 25.12.2014 виконавчою дирекцією Фонду було прийнято рішення №268/14 "Про затвердження Реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ "Фінростбанк", яким затверджено реєстр акцептованих вимог кредиторів Банку на суму 673 428 698,62 грн.
177.          Втім на момент ліквідації Банку розмір таких вимог складав 684 963 332,88  грн, тобто змінився суттєво. 
178.          Отже, Верховний Суд вважає, що до завершення ліквідаційної процедури та припинення Банку як юридичної особи неможливо визначити розмір вимог кредиторів, які погашені через недостатність майна Банку. 
(5) діями пов`язаних з банком осіб завдано шкоди і самому банку, і його кредиторам 
179.          Відповідачка у поясненнях від 17.10.2023 вказувала, що Фонд, звертаючись до суду з позовом, обґрунтовував свої вимоги саме шкодою, завданою Банку, а не кредиторам, і що вся правова концепція відповідальності пов`язаних з Банком осіб базується саме на відповідальності за шкоду завдану Банку, а не його кредиторам. 
180.          Верховний Суд відхиляє цей довід. 
181.          У пунктах 7.90-7.91 постанови від 25.05.2021 у справі №910/11027/18  Велика Палата Верховного Суду чітко розмежувала випадки, коли Фонд звертається з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної Фонду, від власного імені і на свою користь (для подальшого розподілення стягнутого між колишніми кредиторами банку), а про відшкодування шкоди, заподіяної банку, - від імені та в інтересах банку. 
182.          У позовній заяві Фонд зазначав, що звертається від власного імені, вказав, що Банк був припинений як юридична особа. Суди встановили, що в обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що за наслідком прийнятих відповідачкою рішень було здійснено збиткові операції, яка завідомо протирічили інтересам ПАТ "Фінростбанк" та його кредиторів. Отже, на думку позивача, відповідачка здійснила завідомо збиткові операції, які прямо суперечили інтересам Банку та його кредиторів, завдали останнім шкоду (збитки). Таким чином, позов розглядався судами саме як позов Фонду в інтересах колишніх кредиторів Банку, яким завдано шкоду. 
183.          Суди, ухвалюючи рішення, послалися на пп."а" п.3 ч.3 розд.II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №590-IX, яким передбачено, що Фонд, зокрема, забезпечує з урахуванням вимог цього Закону організацію роботи щодо вжиття заходів для забезпечення задоволення вимог кредиторів до банку/відшкодування заподіяної шкоди (збитків) на користь Фонду для подальшого спрямування кредиторам (колишнім кредиторам) банку, процедура ліквідації якого була розпочата до дня набрання чинності цим Законом: а) у разі виявлення операцій, що призвели до заподіяння шкоди банку та/або його кредиторам, та осіб, які брали участь у таких операціях та/або отримали від них майнову вигоду, і розміру заподіяної шкоди. 
184.          Суди також вказали, що у відповідності до абз.15 ч.1 ст.52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд має право звертатися до осіб, які відповідно до законодавства несуть відповідальність за шкоду (збитки), завдану кредиторам, вимоги яких залишилися незадоволеними після завершення процедури ліквідації, - у випадку припинення неплатоспроможного банку або банку, щодо якого було прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених ч.2 ст.77 Закону "Про банки і банківську діяльність", як юридичної особи.
185.          Суди дійшли висновку, що відповідачка приймала недобросовісні та необґрунтовані рішення, вчиняла на їх виконання дії та допустила бездіяльність в частині нездійснення належного контролю за діяльністю виконавчих органів товариства, діючи всупереч інтересів Банку та його кредиторів, завдала останнім шкоду (збитки).
186.          У постанові Верховного Суду від 27.09.2022 у справі №904/3864/21, на правові висновки з якої посилається скаржник, вказано таке: 
"34. Суд касаційної інстанції зазначає, що одним з головних завдань Фонду під час виведення неплатоспроможного банку з ринку та його ліквідації є задоволення вимог кредиторів (частина п`ята статті 44 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"). Нормативне урегулювання задоволення вимог кредиторів, які не були задоволені під час ліквідації банку, знайшло своє відображення у Положенні про порядок складання і ведення реєстру акцептованих вимог кредиторів та задоволення вимог кредиторів банків, що ліквідуються затвердженого рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21.08.2017 №3711. Зокрема, пунктом 11 Глави VIII вказаного Положення визначено, що у разі, коли після затвердження ліквідаційного балансу банку Фонд одержав кошти в результаті вжиття заходів з відшкодування шкоди (збитків), заподіяної банку особами, визначеними у частині п`ятій статті 52 Закону, - такі кошти спрямовуються Фондом кредиторам банку - особам, акцептовані вимоги яких до банку були віднесені до першої - восьмої черги та в результаті ліквідаційної процедури залишилися незадоволеними та вважаються погашеними, у межах розміру шкоди, заподіяної їм внаслідок визнання погашеними їхніх акцептованих вимог, в порядку та черговості задоволення вимог, встановлених Законом і цим Положенням, після відшкодування витрат Фонду, понесених у зв`язку із стягненням шкоди (збитків).
35. Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом (частина перша статті 3 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").
36. Отже, у разі недостатності майна банку норма частини п`ятої статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" наділяє Фонд правом звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди заподіяної кредиторам та / або банку. Норма статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" не містила заборони для Фонду звернутися до суду з позовом після ліквідації Банку, а навпаки, враховуючи спеціальний статус Фонду, визначала, що ліквідація неплатоспроможного банку не припиняє таке право (абзац 2 частини першої статті 52) та не є підставою для звільнення від відповідальності пов`язаної з банком особи (абзац 4 частини п`ятої статті 52). До того ж, таку прогалину у нормі було усунено законодавцем шляхом ухвалення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення механізмів виведення банків з ринку та задоволення вимог кредиторів цих банків" від 30.06.2021 №1588-IX. Указаним законом було доповнено статтю 52, зокрема, частиною 7, абзацом 2 якої передбачено, що Фонд має право звертатися з такими позовами протягом процедури ліквідації банку та протягом трьох років після внесення запису про припинення банку як юридичної особи (спеціальна позовна давність).
37. За таких обставин, висновок судів попередніх інстанцій про те, що Фонд не може звертатися до суду з позовом про відшкодування шкоди, у зв`язку з вчиненням запису про припинення Банку визнається необґрунтованим. У цій справі Фонд, обґрунтовуючи свої вимоги заподіянням шкоди банку та/або кредиторам, міг звернутися до суду з позовом про відшкодування шкоди, що було прямо передбачено законом. З наведених підстав визнаються помилковими висновки судів про те, що посадові особи мають відповідати за шкоду саме перед Банком, адже в першу чергу за рахунок таких коштів мають задовольнятися вимоги кредиторів банку. З цих же підстав відхиляються мотиви судів попередніх інстанцій про те, що звернення з позовом можливе тільки під час ліквідації Банку та відсутності у Фонду повноважень на представництво інтересів Банку.
38. При цьому помилковим є висновок судів попередніх інстанцій про те, що оскільки Фонд не є правонаступником Банку та не набув статусу кредитора по відношенню до боржників, то Фонд не наділений правом звертатися з позовом про відшкодування шкоди, оскільки таке право Фонду надано в силу закону з огляду на його спеціальний статус та повноваження (статті 3, 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"). До повноважень Фонду, зокрема, віднесено звернення з позовами про відшкодування шкоди завданої банку, вкладникам та іншим кредиторам. Відповідно, Фонду не потрібно набувати статусу правонаступника Банку, оскільки звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої Банку або його кредиторам, безпосередньо віднесено до його функцій, передбачених законом. У вказаній частині судом касаційної інстанції приймаються доводи скаржника". 
187.          Враховуючи викладене, Верховний Суд відхиляє доводи про завдання збитків (шкоди) лише банку і початок перебігу позовної давності з того моменту, коли саме Фонд як ліквідатор банку (а не як кредитор) довідався про завдану банку шкоду та визначив її розмір. Таке тлумачення суперечить наведеним нормам ЦК та Закону "Про банки і банківську діяльність". 
188.          Верховний Суд також зауважує, що посилання судів попередніх інстанцій на шкоду, завдану банку й кредиторам,  не є помилковим. 
189.          Банківське законодавство, яке діяло як на момент вчинення противоправних дій так і на момент звернення з позовом до суду у цій справі, передбачає наявність фідуціарних (довірчих) відносин та обов`язків у посадових осіб банку не лише перед самим банком, але й перед його кредиторами (клієнтами банку). 
190.          Так, ст.43 Закону "Про банки і банківську діяльність" (в редакції, чинній на момент вчинення протиправних дій) передбачала, що при виконанні своїх обов`язків відповідно до вимог цього Закону керівники банку зобов`язані діяти на користь банку та клієнтів і зобов`язані ставити інтереси банку вище власних. Зокрема, керівники банку зобов`язані: 1) ставитися з відповідальністю до виконання своїх службових обов`язків; 2) приймати рішення в межах наданих повноважень; 3) не використовувати службове становище у власних інтересах; 4) забезпечити збереження та передачу майна та документів банку при звільненні керівників з посади. Згідно з ч.1 ст.42 Закону керівниками банку є голова, його заступники та члени ради банку, голова, його заступники та члени правління (ради директорів), головний бухгалтер, його заступник, керівники відокремлених підрозділів банку.
191.          Верховний Суд звертає увагу на специфіку відносин Банку з вкладниками та іншими кредиторами, які мають рахунки у банку. 
192.          Відповідно до частин 1-3 ст.1066 ЦК за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. 
193.           Згідно з ч.1 ст.1058 ЦК за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Частина третя цієї статті передбачає, що  до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.
194.          Банківська діяльність - залучення у  вклади  грошових  коштів  фізичних  і  юридичних  осіб  та  розміщення зазначених коштів від  свого імені,  на власних умовах та на власний ризик,  відкриття  і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб (ст.1 Закону "Про банки і банківську діяльність"). 
195.          Банк є фінансовою установою, яка на підставі банківської ліцензії має право використовувати залучені кошти. Така діяльність підпадає під спеціальне регулювання, передбачене Законом "Про фінансові послуги та ринок фінансових послуг" (який діяв у 2011-2014 роках), Законом "Про банки і банківську діяльність", Законом "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" яке встановлює цілу низку обмежень у діяльності Банку для запобігання надмірним ризикам, забезпечення стабільної роботи банку, забезпечення захисту законних інтересів вкладників і клієнтів банку. 
196.          Тобто особливістю банківської діяльності є те, що банк переважно працює на "чужих", тобто залучених фінансових активах, не набуваючи право власності на них. Відтак банк не може піддавати надмірному ризику залучені кошти, тобто кошти вкладників та інших кредиторів, на відміну від звичайної юридичної особи, суб`єкта підприємницької діяльності, яка має право без обмежень ризикувати власними коштами. 
197.          За змістом Закону "Про банки і банківську діяльність" (в редакції що діяла на момент вчинення протиправних дій), зокрема з урахуванням статей 36, 44 цього Закону, банкам забороняється здійснювати ризикову діяльність, що загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку. 
198.          Отже, відповідальність пов`язаних з неплатоспроможним банком осіб за заподіяння збитків його кредиторам та самому банку має дуалістичний характер: з однієї сторони відповідальність пов`язаних осіб банку визначається як відповідальність перед самим банком, а з іншої сторони - як відповідальність перед вкладниками та іншими кредиторами банку. Відповідно до специфіки банківської діяльності банк оперує не тільки власними коштами, а і значним обсягом коштів, залучених від своїх клієнтів. Тому заподіяні пов`язаними особами банку збитки розглядаються не тільки як збитки банку, а і як шкода, завдана  вкладникам цього банку (після припинення банку як юридичної особи). 
199.          Банківське законодавство України вже багато років розвивається у напрямку "пронизування" корпоративної вуалі (підняття корпоративної завіси), передбачаючи відповідальність пов`язаних з банком осіб (керівників, власників істотної участі) за шкоду, завдану не лише банку, а і його вкладникам та іншим кредиторам, тобто особам, кошти яких залучив банк, і кошти яких були використані банком неналежним чином всупереч вимогам чинного законодавства. 
200.          Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (редакція цієї статті лишалася незмінною з 2011 року і до дати звернення Фонду до суду з позовом). 
Висновок щодо застосування позовної давності до позовних вимог Фонду у цій справі та підстави для відступу від нього
201.          Суди попередніх інстанцій у цій справі встановили, що Банк як юридична особа був припинений 09.07.2019 (до ЄДР внесено запис про державну реєстрацію припинення ПАТ "Фінростбанк" як юридичної особи).
202.          Заходи щодо відновлення статусу Банку як юридичної особи Фондом або іншими кредиторами не вживалися (не подавався позов про відміну державної реєстрації припинення банку). Отже, з дати відповідного запису в ЄДР Банк є припиненим (презумпція правомірності його припинення як юридичної особи не була спростована в судовому порядку). 
203.          Саме з дати припинення Банку як юридичної особи (09.07.2019) між Банком та кредиторами припинилися зобов`язальні відносини, кредитори банку втратили можливість задоволення своїх вимог за рахунок майна банку, а отже саме з цієї дати їм було завдано шкоди.  
204.          Відтак, норми чинного законодавства щодо позовної давності мають застосовуватися у редакції, що діяла на момент припинення банку, оскільки саме тоді кредиторам банку була завдана шкода  і Фонд (як кредитор, що також діє в інтересах інших колишніх кредиторів) отримав право стягнути її в судовому порядку. 
205.          На цей момент законодавством був встановлена загальна позовна давність 3 роки (ст.257 ЦК). 
206.          Відповідно до ч.1 ст.260 ЦК позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.
207.          Частиною 1 ст.253 ЦК передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
208.          Відповідно до ч.1 ст.254 ЦК строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку.
209.          Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (ч.5 ст.254 ЦК).
210.          Оскільки Банк припинився 09.07.2019, то перебіг позовної давності (тривалістю три роки) почався з наступного дня після припинення Банку (10.07.2019). Враховуючи, що 10.07.2022 було вихідним днем (неділя), позовна давність спливла 11.07.2022. 
211.          Фонд звернувся з позовом 01.12.2021, а отже - у межах позовної давності. 
212.          Відтак, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність підстав для застосування до вимог Фонду позовної давності та про відмову у позові з цієї підстави.  
213.          Враховуючи викладене, Верховний Суд вважає, що наявні підстави для скасування рішень судів попередніх інстанцій та ухвалення нового рішення про задоволення позову. 
214.          Оскільки суди попередніх інстанцій дійшли висновку про обґрунтованість позовних вимог Фонду, однак відмовили у їх задоволенні з мотивів пропуску позивачем позовної давності, а Верховний Суд дійшов висновку, що позовна давність пропущена не була, тобто про помилковість висновків судів попередніх інстанцій у цій частині (щодо пропуску позовної давності), однак висновки про обґрунтованість позовних вимог по суті спору не спростував (такі не були предметом дослідження за касаційною скаргою Фонду), то касаційна скарга підлягає задоволенню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.
215.          Також, оскільки позовна даність не була пропущена, Верховний Суд залишає без уваги доводи касаційної скарги щодо наявності поважних причин пропуску позовної давності та заперечення відповідачки щодо цих доводів. 
216.          Наведені вище висновки щодо застосування до спірних відносин норми про спеціальну позовну давність, передбачену ч.7 ст.52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", визначення моменту, з якого кредиторам завдано шкоду і можна оцінити її розмір (ліквідації банку), відповідають висновкам, викладеним у постанові від 08.11.2023 у справі №916/1489/22.
217.          Колегія суддів в ухвалі від 08.02.2024 в обґрунтування наявності підстав для відступу від цих висновків посилається на ті ж самі норми права, на які послався Верховний Суд у постанові від 08.11.2023 у справі №916/1489/22, зокрема, на ч.4 ст.110 ЦК, ст.2 Закону "Про банки і банківську діяльність", ч.1 ст.2 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", частин 1, 2 ст.39 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", статті 27, 26, 29, 45, 48, 49, 52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", однак робить власні, відмінні від постанови від 08.11.2023 у справі №916/1489/22, висновки, а саме:
"45. З огляду на наведене, якщо банку заподіяно шкоди шляхом недотримання вимог законодавства, невжиття своєчасних заходів для запобігання настанню неплатоспроможності банку тощо, що призвело до зниження чистих активів банку, порушення нормативів, зокрема ліквідності та втрати банком стану платоспроможності, то розмір шкоди, завданої банку, оцінюється розміром недостатності майна банку для задоволення вимог усіх кредиторів, якщо не доведений більший розмір шкоди. Для такої оцінки необхідно встановити розмір акцептованих вимог кредиторів та        оцінити ліквідаційну масу банку. Отже, лише після складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, затвердження реальної ліквідаційної маси банку можна встановити розмір вимог кредиторів, що не покривається наявними активами банку, тобто конкретний розмір завданої банку шкоди.
46. З наведеного слідує, що розмір недостатності майна банку для задоволення вимог всіх кредиторів має бути виявлений Фондом на підставі затвердженого реєстру акцептованих вимог кредиторів та акта формування ліквідаційної маси банку шляхом відповідних розрахунків.
48. За таких обставин, колегія суддів вважає, що негативні наслідки від неправомірних дій пов`язаних із банком осіб для кредиторів банку настають саме з моменту віднесення банку до категорії неплатоспроможних та запровадження у банку тимчасової адміністрації
49. При цьому, в силу приписів чинного законодавства, розмір шкоди, завданий кредиторам банку (зокрема і Фонду) визначається на підставі затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів та акта формування ліквідаційної маси банку, а відтак, Фонд та інші кредитори банку мають змогу оцінити розмір заподіяної їм шкоди внаслідок неправомірних дій пов`язаних із банком осіб саме з моменту затвердження одного із зазначених вище документів".
218.          Колегія суддів, посилаючись на застосовані й Верховним Судом у постанові від 08.11.2023 у справі №916/1489/22 норми права, зокрема, ст.58 Конституції України, статті 5, 256, 257, 258, 260 ЦК, ст.52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а також враховані у постанові від 08.11.2023 рішення Конституційного Суду України від 13.05.1997 №1-зп, від 09.02.1999 №1-рп/99, від 05.04.2001 №3-рп/2001, від 13.03.2012 №6-рп/2012 та висновки Верховного Суду, також робить власні висновки:
"75. При цьому колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків щодо того, що положення частини сьомої статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в редакції на день звернення Фонду з даним позовом (згідно з яких Фонд має право звертатися з такими позовами до судів належної юрисдикції (в тому числі іноземних судів) протягом процедури ліквідації банку та протягом трьох років після внесення запису про припинення банку як юридичної особи (спеціальна позовна давність)) не підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, адже зміни до вказаного закону були прийняті лише 30.06.2021, тобто через 3 роки після спливу позовної давності щодо стягнення майнових збитків з відповідача у цій справі. 
81. Таким чином, враховуючи вищенаведене правове регулювання спірних правовідносин, а також встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, колегія суддів вважає, що позовна давність у даних правовідносинах сплила 17.02.2018, тобто правовідносини у справі виникли і закінчилися до набрання чинності частини сьомої статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в редакції від 30.06.2021, а отже, така норма не підлягає застосуванню у спірних правовідносинах.
82. Разом з цим, колегія суддів вважає, що у випадку, коли процедура ліквідації банку розпочалась до набрання чинності частини сьомої статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (тобто до 30.06.2021), і при цьому з моменту затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів або акта формування ліквідаційної маси банку визначений законодавством трирічний строк позовної давності, станом на дату набрання чинності частини сьомої статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (30.06.2021) не закінчився, то у такому випадку позовну давність слід обраховувати з урахуванням приписів частини сьомої статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".
219.          Разом з тим, однакове й уніфіковане застосування правових норм зумовлює загальнообов`язковість і передбачуваність закону, рівність перед законом і  правову визначеність, яка є складовою верховенства права. На цьому акцентувала увагу Консультативна рада європейських суддів (КРЄС) у Висновку №20 (2017) про роль судів у забезпеченні єдності застосування закону (п.1).
220.          Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.01.2001 у справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" (Chapman v. the United Kingdom, заява №27238/95, п.70) наголосив, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом суд не повинен відступати від  попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.
221.          Інститут "overruling of precedent", який використовується у системі загального права, з метою дотримання балансу між юридичною визначеністю та розвитком права визнає за можливе не слідувати прецеденту у таких випадках: у разі зміни правових відносин або відповідних правових принципів; якщо попередній висновок суду ґрунтується на неправильному застосуванні положень закону чи прецедентів, у тому числі зумовленому їх помилковим тлумаченням, і визнаний неправильним; якщо він не діє на практиці.
222.          З огляду на зазначене, з метою забезпечення єдності та сталості судової практики Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах послідовно керується підходом, за яким для відступу від висловлених раніше правових позицій вона повинна мати ґрунтовні підстави: її попередні рішення мають бути помилковими, неефективними, необґрунтованими, неузгодженими, чи  застосований у цих рішеннях підхід повинен бути очевидно застарілим унаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.
223.          З огляду на викладене, оскільки колегія суддів не обґрунтувала наявності підстав для відступу від відповідних висновків, а саме не довела їх помилковість, неефективність, необґрунтованість, неузгодженість чи застарілість (враховуючи, що такі висновки зроблені лише 08.11.2023), відсутні підстав для відступу від правових висновків, викладених у постанові від 08.11.2023 у справі №916/1489/22 щодо застосування до спірних відносин норми про спеціальну позовну давність, передбачену ч.7 ст.52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", щодо визначення моменту, з якого кредиторам завдано шкоду і можна оцінити її розмір.
224.          Також із ухвали від 08.02.2024 вбачається, що колегія суддів, всупереч постанові від 08.11.2023 у справі №916/1489/22, де сказано, що висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі №910/11027/18, зроблені за інших обставин справи, вважає, що такі висновки підлягають застосуванню до спірних відносин.
225.          При цьому, колегія суддів не обґрунтовує того, що правовідносини у справах, що переглядається, та справі  №910/11027/18 (або інших, де Верховним Судом їх продубльовано) є подібними та тим самим не спростовує висновок щодо їх відмінності.
226.          Крім того, висновки, які пропонує зробити колегія щодо застосування позовної давності, суперечать низці правових висновків Верховного Суду, зроблених в інших справах, від яких колегія не пропонує відступити, що призведе до стану правової невизначеності та порушенню принципу верховенства права.
227.          Так, усталеною є практика Верховного Суду, що коли шкода банку або його кредиторам завдана конкретними правочинами, то позовна давність починає перебіг з моменту, коли відбулося відчуження прав банку за такими правочинами  і можна визначити остаточний розмір шкоди (постанови від 05.02.2024 у справі №910/4149/21 (Корпоративна палата, Артембанк), від 18.03.2024 у справі №910/12955/20 (Платинум банк), від 21.07.2021 у справі №910/12930/18 (Данієль), постанова Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі №910/11027/18 (Укоопспілка)). Натомість, колегія суддів у цій справі, де шкода завдана укладенням трьох договорів застави майнових прав банку, пропонує визначати початок перебігу позовної давності з моменту, коли Фондом вперше була виявлена недостатність майна банку, жодним чином не пояснюючи та не аргументуючи необхідність змін у правовому підході. Тобто, по суті пропонується не лише відступ від висновків, що містяться у постанові від 08.11.2023 у справі №916/1489/22, але й від наведених вище висновків без жодного обґрунтування, що порушує принцип правової визначеності. 
228.          З 2018 року усталеною є позиція, що до припинення банку як юридичної особи в господарських відносинах він діє від власного імені - зокрема  саме банк, а не Фонд виступає позивачем у спорах про стягнення збитків (шкоди) завданої банку. Саме така аргументація була підставою визначення господарської, а не адміністративної юрисдикції у спорах за участю банку, який виводиться з ринку. Правова позиція, яку запропонувала колегія суддів в ухвалі від 08.02.2024 у цій справі, зводиться до того, що у цій категорії спорів позивачем по суті є Фонд, а не банк, а отже незвернення банку (а насправді - Фонду) з позовом до посадових осіб у межах позовної давності, яка починає перебіг із моменту, коли Фонду стало відомо про недостатність майна банку для задоволення вимог кредиторів, перешкоджає Фонду звернутися з таким позовом від власного імені після припинення банку. 
229.          У постанові від 08.11.2023 у справі №916/1489/22 Верховним Судом детально аргументовано відсутність підстав для ототожнення банку, який виводиться з ринку, та Фонду (це є дві окремі юридичні особи). Представництво банку в процесі його виведення з ринку уповноваженою особою Фонду (дії такої особи як виконавчого органу банку) не дає підстав для формування протилежних висновків. 
230.          Отже, до моменту припинення банку як юридичної особи Фонд (саме як кредитор) не має жодної можливості звернутися з позовом до посадових осіб банку про відшкодування шкоди від власного імені (як вже зазначалося вище така позиція є усталеною і міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі №761/45721/16-ц, постановах Верховного Суду від 09.08.2023 у справі №910/18289/21, від 11.07.2023 у справі №910/18432/21). Вважати, що позовна давність почала перебіг, за відсутності у Фонду реальної можливості звернутися з позовом - є порушенням прав не лише самого Фонду, а й інших колишніх кредиторів банку. Це є створенням перешкод у доступі до правосуддя.
231.          Запровадження ж іншого підходу, а саме, що з моменту початку процедури виведення банку з ринку з позовами  про стягнення збитків до посадових осіб банку звертається саме Фонд, а не банк, потребує відступу від більш як 20 постанов як Великої Палати Верховного Суду, так Верховного Суду (у складі колегій суддів Касаційного господарського суду, Касаційного цивільного суду). Чинне законодавство є доволі суперечливим і дійсно таке тлумачення норм Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" має певне підґрунтя. Втім, у разі зміни усталеного підходу знову постане питання про належну юрисдикцію для розгляду спорів за участю Фонду (господарська, адміністративна чи цивільна), яке було успішно вирішено Великою Палатою Верховного Суду ще у 2018 році, що також не сприятиме правовій визначеності. 
232.          Якщо вважати, що, діючи як ліквідатор банку уповноважена особа Фонду одночасно діє і в інтересах вкладників та інших кредиторів банку (і щодо  самого Фонду як кредитора), і не реалізація права на звернення з таким позовом від імені банку протягом позовної давності, яка починає перебіг саме для банку,  позбавляє Фонд можливості звернутися з позовом про стягнення шкоди від власного імені в інтересах кредиторів банку, то така позиція суперечитиме як законодавчому регулюванню (щодо права Фонду звертатися з такими позовами після припинення банку) так і численним висновкам Верховного Суду щодо права Фонду на звернення з відповідним позовом (від 14.02.2024 у справі№910/19584/20, від 27.09.2022 у справі№904/3864/21, від 07.09.2022 у справі №904/3867/21, від 12.07.2022 у справі №910/18526/21, від 12.12.2023 у справі№927/561/21), від яких колегія суддів також не пропонує відступити. Такий підхід означитиме, що Фонд визнається правонаступником банку (як в матеріальному, так і в процесуальному значенні), що суперечитиме чинному законодавству та існуючій судовій практиці. 
233.          Фонд у цьому спорі не представляє державу, натомість захищає свої власні інтереси як звичайної юридичної особи,       колишнього кредитора, включеного до третьої черги кредиторів Банку з вимогами, які є погашеними в момент ліквідації Банку, більша частина яких виникла саме через здійснені Фондом виплати гарантованих сум вкладникам Банку відповідно до вимог Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Фонд у цій справі також намагається отримати відшкодування для              захисту (у встановленому законом порядку з дотриманням черговості виплат) інтересів інших       колишніх       кредиторів Банку, які (як і Фонд) втратили правомірні очікування на повернення Банком їх майна після його припинення як юридичної особи, зокрема на вклади у розмірі більше 681 млн грн саме через недостатність майна банку для задоволення вимог кредиторів, яка (недостатність) констатована на момент ліквідації Банку.
234.          У разі задоволення позову отримані кошти (які не є кредиторськими вимогами до Банку, а є саме шкодою, заподіяною неправомірними діями       пов`язаних із Банком осіб       по факту погашення кредиторських вимог) підлягають розподілу між колишніми кредиторами Банку відповідно до Положення про порядок складання і ведення реєстру акцептованих вимог кредиторів та задоволення вимог кредиторів банків, що ліквідуються, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21.08.2017 №3711.
235.          Так, пункт 11 розділу VIII Положення передбачає, що якщо Фонд одержав кошти в результаті вжиття заходів з відшкодування шкоди (збитків), заподіяної банку особами, визначеними у частині п`ятій статті 52 Закону, - такі кошти спрямовуються Фондом кредиторам банку - особам, акцептовані вимоги яких до банку були віднесені до першої - восьмої черги та в результаті ліквідаційної процедури залишилися незадоволеними та вважаються погашеними, у межах розміру       шкоди, заподіяної їм внаслідок визнання погашеними їхніх акцептованих вимог, в порядку та черговості задоволення вимог, встановлених Законом і цим Положенням, після відшкодування витрат Фонду, понесених у зв`язку із стягненням шкоди (збитків) (абз.1); якщо одержані інші кошти, які до затвердження ліквідаційного балансу банку підлягали б включенню до ліквідаційної маси,- такі кошти спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів банку - осіб, акцептовані вимоги яких до банку в результаті ліквідаційної процедури залишилися незадоволеними та вважаються погашеними,- у межах       розміру шкоди, заподіяної їм внаслідок визнання погашеними їхніх акцептованих вимог, у черговості та порядку, визначених Законом і цим Положенням (абз.3).
236.          Відповідно до приписів частини першої статті 52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (у редакції, яка діяла як на момент припинення банку, так і на момент звернення Фонду з позовом) вимоги до банку, незадоволені за недостатністю його майна, вважаються погашеними, що не позбавляє Фонд або уповноважену особу Фонду права звертатися з вимогами до пов`язаної з банком особи у порядку, визначеному частиною п`ятою цієї статті.
237.          З наведеного нормативного регулювання вбачається, що обставини       заподіяння шкоди       пов`язаними з банком особами колишнім кредиторам банку виникають не раніше його ліквідації, оскільки йдеться вже про деліктні відносини заподіяння шкоди менеджментом банку фізичним і юридичним особам, в інтересах яких законом уповноважено діяти Фонд, а не              відносини із завдання       збитків       неналежним виконанням менеджментом банку       своїх обов`язків щодо банку.
238.          Законом №1588-IX статтю 53 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) доповнено частиною шостою згідно з якою Фонд, звертаючись з позовом про відшкодування шкоди (збитків) у порядку статті 52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", діє від імені та в інтересах неплатоспроможного банку або банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону "Про банки і банківську діяльність", а       у разі припинення неплатоспроможного банку       або банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону "Про банки і банківську діяльність",       як юридичної особи - в інтересах кредиторів, вимоги яких залишилися незадоволеними після завершення ліквідації банку.
239.          Отже, і у процесуальному законодавстві, чинному на дату звернення з позовом, чітко розмежовано два види позовів Фонду про відшкодування шкоди (збитків), які подаються у порядку статті 52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб":
-позов який подається від імені та в інтересах неплатоспроможного банку       про стягнення збитків;
-позов від власного імені в інтересах кредиторів припиненого неплатоспроможного банку (у тому числі і своїх), вимоги яких залишилися незадоволеними після завершення ліквідації банку,       про стягнення шкоди.
240.          Умовами виникнення права звернення Фонду з другим видом позову, як зазначено вище, є: (1) завершення ліквідаційної процедури неплатоспроможного банку або банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону "Про банки і банківську діяльність"; (2) залишення кредиторських вимог без задоволення (їх погашення внаслідок недостатності майна); (3) припинення банку як юридичної особи. Схожі за змістом висновки містяться також у постанові Верховного Суду від 12.07.2022 у справі №910/18526/21.
241.          Колишні       кредитори банку (які саме через втрату статусу кредиторів банку є просто фізичними або юридичними особами вимоги яких до банку є погашеними) не можуть вважатися особами, яким неправомірними діями пов`язаних з банком осіб завдано шкоду у розмірі погашених вимог через недостатність майна банку, допоки банк не буде припинений як юридична особа, позаяк до цього момент неправомірні дії мають місця саме щодо завдання збитків банку.
242.          Враховуючи викладене Фонд не може  вважатися правонаступником припиненого банку. 
243.          Корпоративна палата відхиляє і доводи колегії суддів щодо поширення спеціальної позовної давності, передбаченої ч.7 ст. 52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" на правовідносини, які існували до набирання чинності новою редакцією цієї норми, у разі коли на дату набрання чинності не спливла трирічна позовна давність, перебіг якої почався з моменту затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів або акта формування ліквідаційної маси банку. Як вже зазначалося вище, це свідчитиме про зворотну дію закону, що є неприпустимим та суперечить нормам Конституції України. 
244.          Крім того, запропонований в ухвалі підхід містить значні суперечності у питанні визначення початку відліку позовної давності, адже колегія суддів стверджує, що негативні наслідки від неправомірних дій пов`язаних із банком осіб для кредиторів банку настають саме з моменту віднесення банку до категорії неплатоспроможних та запровадження у банку тимчасової адміністрації, відтак, логічним є висновок, що за такого підходу відлік позовної давності має починатися саме з запровадження у банку тимчасової адміністрації. Разом з тим, далі по тексту ухвали колегія суддів доходить висновку, що позовна давність у спірних правовідносинах розпочинає свій перебіг з дня затвердження останнього з двох документів, а саме затвердженого реєстру акцептованих вимог кредиторів або акта формування ліквідаційної маси банку шляхом відповідних розрахунків. Більше того, колегія  по суті погоджується із висновками, що містяться у постанові від 08.11.2023, щодо того, що розмір остаточної (залишкової) шкоди може бути визначений лише після припинення банку. За умови такого підходу логічним є висновок, що саме з того моменту коли колишні кредитори банку можуть остаточно визначити розмір шкоди, вони й набувають право звернутися до суду. І саме з цього моменту починає перебіг позовна давність. 
245.          Підсумовуючи, КП відхиляє запропонований колегію підхід до визначення початку перебігу позовної давності, оскільки він безпідставно обмежить широке коло фізичних та юридичних осіб (колишніх кредиторів неплатоспроможного банку, зокрема, й Фонд) у доступі до правосуддя, адже за визначеного підходу у цій справі позовна давність спливає, фактично, так і не розпочавши свій перебіг, що прямо суперечить практиці ЄСПЛ.       
246.          Основною складовою права на суд є право доступу до суду, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Відповідно до позиції ЄСПЛ Конвенція покликана ґарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні.
Чи порушується принцип правової визначеності у випадку притягнення пов`язаних з банком осіб до відповідальності за шкоду, завдану кредиторам Банку, через тривалий період часу після вчинення протиправних дій та після припинення банку як юридичної особи?
247.          У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 , посилаючись на практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зазначає, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Це пояснюється і задавненістю відповідних доказів, тобто неможливістю довести правомірність своїх дій з огляду на значний проміжок часу. 
248.          Вказує, що спірний правочин був укладений у 2011 році, відповідачка звільнилася з посади 05.05.2014, тобто з моменту вчинення правочину та до моменту подання позову у цій справі минуло 11 років, а з моменту її звільнення з посади - 8 років. За таких обставин відповідачка позбавлена можливості довести правомірність своїх дій; звільняючись із банку ОСОБА_1 мала би робити завірені копії всіх документів, що стосувалися її роботи, та зберігати їх пожиттєво. Вказує, що позивач, отримавши доступ до всіх документів Банку, не зберіг їх і не надав суду всі документи, що стосувалися спірних правочинів, зокрема копії кредитних справ, де мали би бути заяви боржників, відповідні висновки відділів Банку (юридичного, відділу управління ризиками, рішення кредитного комітету тощо). Саме в цих документах мала відображатися мета укладеного договору застави майнових прав та ступінь ризиковості таких операцій. 
249.          На думку відповідачки, Фонду станом на 16.02.2015 було вже достовірно відомо про те, що активів банку не вистачає для погашення всіх кредиторських вимог; станом на той період у Фонду були всі наявні матеріали, договори, кредитні справи. З вказаного періоду і до липня 2022 року Фонд не здійснив жодних дій щодо стягнення збитків з ОСОБА_1 .
250.           ОСОБА_1 в обґрунтування своєї позиції посилається на три рішення ЄСПЛ: від 29.01.2013 у справі "ZOLOTAS v. Greece" (заява №66610/09), від 18.03.2008 у справі "Dacia S.R.L. v. Moldova" (заява №3052/04), від 22.07.2014 у справі "Grafescolo S.R.L. v. Moldova" (заява №36157/08). 
251.          Верховний Суд відхиляє ці доводи відповідачки, виходячи з таких міркувань.  
Щодо справи "ZOLOTAS v. Greece"
252.          У рішенні ЄСПЛ у справі "ZOLOTAS v. Greece" у § 42 дійсно зазначено, що інститут строків давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати правову визначеність, встановлюючи межу для дій або ж перешкоджання несправедливості, яка могла б бути скоєна, якби суди мали ухвалювати рішення щодо подій, які відбулися у далекому минулому (J.A. Pye (Oxford) Ltd і J.A. Pye (Oxford) Land Ltd v. The United Kingdom [ВП], №44302/02, § 68, CEDH 2007-III; Stubbings and others v. The United Kingdom, №22083/93, 22.10.1996, § 51, Recueil des arrкts et dйcisions 1996-IV).
253.          У  справі  "ZOLOTAS v. Greece"  вкладник звернувся до банку з позовом про повернення вкладу і йому було відмовлено із посиланням на давність (він відкрив рахунок у 1981 році, більше вкладом не цікавився і звернувся до банку з вимогою про отримання вкладу лише у 2003 році, тобто більш як через 20 років). 
254.          ЄСПЛ у цій справі вказав, що застосування строку давності до претензій заявника на його власний рахунок становить зазіхання на його право власності. 
255.          ЄСПЛ визнав, що строк давності у 20 років, встановлений грецьким законодавством, є розумним та переслідує законну мету. Втім, не погодився з позицією національних судів, які відмовили вкладнику у захисті його прав із посиланням на давність, і зазначив, що такий радикальний захід, як строк давності щодо пов`язаних із банківським рахунком претензій на тій підставі, що протягом певного строку на рахунку не було жодного руху, в поєднанні з правовим висновком, відповідно до якого нарахування відсотків не є рухом на рахунку, ставить власників рахунків, особливо якщо це звичайні фізичні особи, не обізнані з цивільним і банківським правом, у менш вигідне становище, порівняно з банками чи навіть державою. 
256.          ЄСПЛ зазначив, що на підставі ст.830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом.
257.          ЄСПЛ водночас нагадав, що принцип правової визначеності притаманний усій сукупності статей Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і є одним з основоположних елементів правової держави. Тому, на думку Суду, держава має позитивне зобов`язання захищати громадянина і, таким чином, передбачати обов`язок для банків, з урахуванням негативних наслідків, які може мати строк давності, повідомляти власника неактивного рахунку про наближення спливу строку давності, і надати йому можливість перервати перебіг строку давності, здійснивши, наприклад, операцію на рахунку. Відсутність обов`язковості такого повідомлення ризикує порушити справедливий баланс між вимогами загального інтересу громади і імперативами захисту основоположних прав особи.
258.          За браком такого повідомлення, ЄСПЛ вважав, що на заявника був покладений надмірний і непропорційний тягар, який не можна виправдати ані необхідністю ліквідувати юридичні стосунки, існування яких є непевним (як стверджував у цій справі апеляційний суд), ані належним функціонуванням банківської системи. 
259.          Отже, у наведеній відповідачкою ОСОБА_4 справі ЄСПЛ вважав позовну давність 20 років розумною, більше того - дійшов висновку, що національні суди повинні були захистити права вкладника, незважаючи на сплив цього строку, зауважив, що у цій справі вкладники є слабкою стороною у відносинах з банком, яка потребує захисту у спорі щодо повернення вкладу.  
260.          У справі, що переглядається, вкладники Банку позбавлені можливості звернутися з позовом до пов`язаних з Банком осіб (керівників Банку).  Верховний Суд неодноразово зазначав, що в інтересах вкладників з такими вимогами звертається лише Фонд - як ліквідатор банку від імені банку до дати його припинення, і від власного імені в інтересах всіх колишніх кредиторів, вимоги яких до банку залишилися незадоволеними  - після припинення банку як юридичної особи (зокрема див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі №761/45721/16-ц, постанови Верховного Суду від 12.07.2022 у справі №910/18526/21,  від 27.09.2022 у справі №904/3864/21). 
261.          Враховуючи, що вкладники банку позбавлені можливості напряму захистити свої права і отримати відшкодування втрачених вкладів, то позбавлення Фонду, який діє в їх інтересах, такого права після припинення банку як юридичної особи є надмірним та невиправданим тягарем.  
262.          Верховний Суд також звертає увагу, що, стверджуючи про небезпеку ухвалення судами рішень щодо подій, які відбулися у далекому минулому, ЄСПЛ у справі "ZOLOTAS v. Greece" послався на інший прецедент -  справу "Stubbings and others v. The United Kingdom" (заява №22083/93). 
263.          Втім, у рішенні ЄСПЛ у справі "Stubbings and others v. The United Kingdom" (заява №22083/93) йшлося про застосування британського Limitation Act 1980 у чотирьох судових справах про стягнення компенсації за шкоду, спричинену статевими злочинами переважно з боку членів родин позивачок. Так, у справі (1) позивачка звернулася за компенсацією збитків, завданих сексуальним насильством з боку її вітчима та брата. Позивачка посилалася на події (сексуальне насильство з боку членів родини), які відбувалися протягом 1959-1971 років, тоді як вона звернулася до суду з позовом лише 1987 році. У інших трьох справах, поєднаних у рішенні ЄСПЛ, факти були подібними. У справі (2) позивачка стверджувала про сімейне сексуальне насильство протягом 1968-1979 років, звернулася до суду у 1991 році. У справі (3) позивачка стверджувала про насильство з боку вчителя, коли їй було від 5 до 7 років, звернулася до суду у 1992 році. У справі (4) позивачка стверджувала про сексуальне насильство з боку батька у період з 1968 по 1977 роки. Звернулася до суду з цивільним позовом у 1992 році. Лише у справі (4) факт насильства був доведений, в інших справах позивачки повинні були доводити факти вчинення насильства.
264.          На відміну від цієї справи, у справі, що переглядається, відсутні будь-які труднощі зі встановленням фактів. Період між вчиненням протиправних дій (2011-2014 роки) та зверненням до суду у 2022 році не був надзвичайно тривалим для того, щоб встановити факти, що входять до предмету доказування (він становив відповідно 8 -11 років). 
265.          Позивач надав суду копії всіх договорів, укладенням яких на його думку було спричинено шкоду та виписки з відповідних рахунків, зокрема, копії договору застави майнових прав від 30.06.2011 №27111Z30; договору про внесення змін від 17.12.2012 №27111Z30-1; договору про внесення змін від 17.06.2014 №27111Z30-2; кредитного договору від 30.06.2011 №27111К29; додаткового договору від 17.12.2012 №27111К29-1; додаткової угоди від 17.06.2014 №27111К29-2; протоколу електронного аукціону від 07.03.2019 №UA-EA-2019-02-18-000018-b; виписок по депозитному та кредитному рахунках ПАТ "Фінростбанк", АТ "Укрексімбанк" та ТОВ "Біт-Стерео" в кількості 10 шт.
266.          Таким чином, у судів попередніх інстанцій не виникло труднощів зі встановленням фактів у цій справі, зокрема фактів ухвалення відповідних рішень та підписання договорів відповідачкою. Тобто, обставини цієї справи істотно відрізняються від обставин справи "Stubbings and others v. The United Kingdom" (заява №22083/93), у якій йшлося про відшкодування шкоди, завданої статевими злочинами, за які більшість відповідачів так і не були притягнуті до кримінальної відповідальності (схожі висновки щодо нерелеваного посилання на зазначене рішення ЄСПЛ в контексті позовної давності  містяться у постанові Верховного Суду від 25.05.2022 у справі №910/7126/20).
267.          Посилання відповідачки на неможливість ознайомлення з кредитними справами, рішеннями кредитних та інших комітетів та підрозділів банку через перебіг значного періоду часу відхиляються Верховним Судом. 
268.          Суди попередніх інстанцій дійшли висновків, що операції, внаслідок яких банк поручився перед іншим банком своїм вкладом у 30 млн грн за кредитними зобов`язаннями іншої юридичної особи, позбавлені будь-якого економічного сенсу, і були надзвичайно ризикованими. 
269.          Верховний Суд звертає увагу, що, як встановили суди, пролонгація відповідальності Банку як майнового поручителя за боргами ТОВ "Біт-Стерео" відбулася  саме у червні 2014 році, за 6 днів до визнання Банку проблемним і коли вже було зрозуміло, що стягнути будь-які кошти з ТОВ "Біт-Стерео", яке знаходилося у Донецьку, неможливо (на той період це вже була непідконтрольна Україні територія, на якій з 07.05.2014 встановлено контроль окупаційною адміністрацією російської федерації, про що не могло бути невідомо керівникам Банку). 
270.          Вчиняючи таку операцію, Банк ризикував не лише власними коштами, але й коштами вкладників, що є неприпустимим для банківської діяльності. Так, вже через три тижні після пролонгації  договору депозиту та майнового поручительства депозит Банку був списаний для погашення кредитної заборгованості  ТОВ "Біт-Стерео"  і Банк втратив 30 млн. грн. Через два з половиною тижні з дати такого списання Банк було визнано неплатоспроможним. 
271.          Отже, 30 млн грн, які втратив Банк, за відсутності зазначених вище сумнівних операцій потрапили би до ліквідаційної маси і були б використані для розрахунку з вкладниками та іншими кредиторами.  Важко уявити, щоб керівники банку зовсім не пам`ятали обставин цієї справи і не могли  пояснити суду  причин укладення відповідних правочинів. Ризиковість та збитковість здійснених операцій є очевидною навіть для осіб, що не володіють спеціальними знаннями. 
272.          Крім того, збиткові операції полягали не у видачі кредиту, а у заставі майнових прав на депозит/майновому поручительстві за третю особу, яка взяла кредит в іншому банку, тому не зрозуміло, з якими саме кредитними справами та рішеннями кредитного комітету та інших підрозділів банку відповідачка не мала можливості ознайомитися через сплив значного проміжку часу. 
273.          ЄСПЛ у справі "ZOLOTAS v. Greece" в контексті позовної давності також послався на інше своє рішення - J.A. PYE (OXFORD) LTD and J.A. PYE (OXFORD) L AND LTD against the United Kingdom (заява №44302/02). У цій справі національні суди відмовили заявникам у захисті прав власності на сільськогосподарську  земельну ділянку, розміром 23 га, ринкова вартість якої сягала 2,5 млн фунтів за оцінкою Уряду і 10 млн фунтів за оцінкою заявників,  із посиланням на пропуск другою компанією-заявником позовної давності (12 років). ЄСПЛ зазначив, що набуття земельної ділянки фермером та його дружиною у власність шляхом здійснення реєстрації за собою прав на цю нерухомість внаслідок давності володіння (10 років) без будь-якої компенсації попереднім її власникам безумовно порушує баланс інтересів сторін спору, втім не визнав порушення ст.1 протоколу 1 Конвенції через те, що друга компанія-заявник тривалий час була обізнана з порушенням її прав як власника і мала можливість до спливу позовної давності звернутися з відповідним позовом (для цього не було жодних істотних перешкод), втім не зробила це. 
274.          Верховний Суд вважає, що наведена справа не є релевантною до спірних відносин. 
275.          По-перше, спірні відносини у справі  є відносинами у сфері права власності і не стосуються застосування банківського законодавства, яке має істотну специфіку. Так, ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на те, що стабільність банків та інтересів їх вкладників і кредиторів заслуговує посиленого захисту, а національні інституції наділені широкою свободою розсуду у питаннях як діяти у ситуаціях, коли існує загроза вищевказаному (див., серед іншого, рішення ЄСПЛ від 02.07.2016 у справі "Міжнародний банк комерції та розвитку АД та інші проти Болгарії" ("International Bank for Commerce and Development AD and Others v. Bulgaria"), заява №7031/05, § 124; рішення ЄСПЛ від 16.03.2021 у справі "Karahasanoglu v. Turkey", заява №21392/08, § 150). Також, наприклад, у своєму рішенні від 24.02.2006 (справа "Капітал Банк АД проти Болгарії" ("Capital Bank AD v. Bulgaria"), заява №49429/99, § 136) він фактично вказав, що зазначена широка свобода розсуду національних інституцій у відповідних питаннях пов`язана з тим, що стабільність банківської системи є чутливою економічною сферою.
276.          По-друге, немає жодних підстав вважати, що Фонд, який діяв як виконавчий орган Банку, та Банк є однією тією самою юридичною особою. Верховний Суд звертав увагу на те, що у разі звернення Фонду з позовом про відшкодування збитків, завданих банку, позивачем є саме Банк, а не Фонд (постанова від 25.05.2021 у справі №910/11027/18, від 21.07.2021 у справі №910/12930/18). Ця позиція є усталеною та незмінною з 2021 року і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від неї. 
277.          Зрозуміло, що пересічна людина, вкладник банку, яка не володіє спеціальними знаннями у сфері юриспруденції, зокрема  й банківського права, може не бачити різниці між діями Фонду та Банку, не розрізняти ці дві  самостійні юридичні  особи, втім, відповідачка є колишнім керівником Банку, який володіє спеціальними знаннями і мє розуміти відмінність між правовим  статусом  Фонду та Банку, її обізнаністю щодо факту завдання шкоди та її розміру, і має розрізняти, які дії, зокрема й процесуальні, були вчинені Фондом, а які - Банком.  
278.          Відповідачка у цій справі також зазначає, що, формально представляючи Банк, Фонд по суті діяв у власних інтересах та інтересах інших кредиторів, тобто, по суті, пропонує  підняти корпоративну завісу між Банком та Фондом і визнати, що Фонд мав обов`язок звернутися з позовом від імені Банку як тільки йому стало відомо про правочини, якими завдані Банку збитки. 
279.          Верховний Суд відхиляє цей довід. 
280.          Так, з одного боку важко заперечувати, що Фонд, діючи як ліквідатор банку по суті вже діє в інтересах кредиторів, і формує ліквідаційну масу для задоволення вимог кредиторів, оскільки необхідність захисту інтересів банку втрачається з початком процедури ліквідації. Фонд має обов`язки діяти якнайкраще в інтересах вкладників/кредиторів відповідного банку (подібний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 01.08.2023 у справі №910/9833/21). 
281.          Фонд, діючи як ліквідатор Банку і від його імені, керує його майном, визначає найбільш ефективні шляхи  формування, наповнення ліквідаційної маси. У справі, що переглядається, ліквідація Банку тривала протягом 2014 -2019 років. 
282.          В ході ліквідаційної процедури Фонд від імені та в інтересах ПАТ "Фінростбанк" звертався з позовом до ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" про визнання дій незаконними та стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 29 720 529,82 грн, тобто використав альтернативний спосіб повернення виведених з Банку активів. Втім, у задоволенні цього позову було відмовлено (справа №910/18790/14). 
283.          Фонд від імені Банку також звертався у 2018 році з позовом про відшкодування шкоди до пов`язаних з банком осіб (справа №753/2961/18) до суду цивільної юрисдикції, але провадження у справі було закрито ухвалою від 21.03.2019, у зв`язку із врахуванням судом нової правової позиції Великої Палати Верховного Суду про те, що відповідні спори мають розглядатися судами  господарської юрисдикції (постанова від 31.10.2018 у справі №757/75148/17-ц), тобто через зміну судової практики, яка відбулася після звернення Фонду з позовом.
284.          Верховний Суд також зауважує, що протягом періоду ліквідації банку (2014 - 2019) судова практика складалася таким чином, що позови банків до пов`язаних осіб про стягнення збитків лишалися судами без задоволення. Ситуація змінилася лише у 2021 році, після розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №910/11027/18, яка по суті стала пілотною для цієї категорії справ (першою справою, де такі вимоги Фонду були задоволені). Крім того, для звернення з таким позовом до керівників банку Фонд мав сплатити значний судовий збір, що призводило до зменшення ліквідаційної маси. Лише Законом від 30.06.2021 №1588-ІХ ч.1 ст.5 Закону "Про судовий збір" доповнено п.24, відповідно до якого Фонд звільняється від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях за подання позовів, предметом яких є відшкодування шкоди (збитків), у порядку, визначеному ст.52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".
285.          За таких обставин подальше не звернення Фонду з позовом про стягнення збитків від імені Банку до його пов`язаних осіб вже до суду господарської юрисдикції не може розглядатись як порушення ним своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, адже закон обмежує період часу протягом якого може тривати процедура ліквідації неплатоспроможного банку (від 3 до 5 років) і не може вважатися підставою для підняття корпоративної завіси між Банком, від імені якого діяв Фонд як ліквідатор, і Фондом (як кредитором). 
286.          Отже, те, що Фонд не звертався з позовом про стягнення збитків, завданих Банку, від імені Банку, діючи як його ліквідатор (тобто по суті виконавчий орган), не може позбавити Фонд (як кредитора) та інших колишніх кредиторів Банку права на судовий захист, передбачений законом після припинення банку. 
287.          Верховний Суд також враховує усталену правову позицію Верховного Суду, що в інтересах вкладників та інших кредиторів банку має право діяти лише Фонд, а вкладники не є належними позивачами, хоча ця правова позиція неодноразово викликала критику з боку суддів Верховного Суду, які в окремих думках зазначали про порушення права вкладників та інших кредиторів банку на доступ до суду у спорах про стягнення шкоди (див. окремі думки суддів Пророка В.В., Ситнік О.М., Британчука В.В., Гриціва М.І., Сімоненко В.С., Золотнікова О.С., Князєва В.С., Штелик С.П. у справі №761/45721/16-ц, окрему думку судді Лесько А.О. у справі №757/172/16-ц,  окрему думку судді Крата В.І. у справі №757/13800/21-ц).
288.          До ухвалення Великою Палатою Верховного Суду  зазначеної постанови вкладники та інші кредитори банку мали можливість самостійно (незалежно від Фонду) звертатися з позовами про відшкодування шкоди до керівників банку та власників істотної участі у банку і такі позови задовольнялися судами. 
289.          Отже, по суті, позов Фонду може розглядатися як такий, що має ознаки групового позову, поданого в інтересах вкладників Банку. За допомогою групового позову захищаються права та інтереси великої групи осіб з однаковими вимогами, що подається одним або декількома суб`єктами (представниками групи), які виступають у судовому процесі самостійно, від власного імені. На сьогоднішній день в Україні відсутній спеціальний закон, який регулює процедури звернення з груповими позовами до суду та їх розгляду. Втім, окремі норми матеріального права дозволяють ініціювати позови, що містять ознаки групових, зокрема ст.21 Закону "Про охорону навколишнього природного середовища", ст.25 Закону "Про захист прав споживачів", ст.29 Закону "Про рекламу". До таких норм можна віднести і ст.52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та ст.53 ГПК (право Фонду подавати позов про відшкодування шкоди в інтересах колишніх кредиторів  банку, який припинено як юридичну особу). 
290.          Так, у  2021 році законодавцем прямо було передбачено можливість Фонду подавати такі позови і були внесені зміни до ст.53 ГПК (хоча право на звернення з цим позовом існувало і до вказаних змін). 
291.          Верховний Суд не вважає за можливе "змінити" волю законодавця, парламенту (прямо і очевидно спрямовану за захист колишніх кредиторів неплатоспроможного банку, що проявилося у внесенні змін до ст. 53 ГПК, звільнення Фонду від сплати судового збору як особу, що представляє інтереси вкладників)  і обмежити Фонд у праві на захист, через те, що він не реалізував таке право від імені Банку, діючи як ліквідатор, тобто як виконавчий орган банку. 
292.          Крім того, на відміну від звичайної процедури ліквідації неплатоспроможної юридичної особи, де кредитори мають свій орган (комітет кредиторів) і мають можливість істотно впливати на перебіг процедури, а дії арбітражного керуючого можуть бути оскаржені до господарського суду, який здійснює контроль за процедурою ліквідації, то вкладники та інші кредитори Банку не мають можливості вплинути на дії Фонду щодо формування ліквідаційної маси, змінити Фонд на іншу особу. Втім, на переконання  Верховного Суду  навіть можливі помилки Фонду при формуванні процесуальної стратегії захисту прав та інтересів неплатоспроможного банку не можуть позбавляти вкладників та інших кредиторів банку на судовий захист у разі завдання їм шкоди діями пов`язаних з банком осіб. 
293.          Стаття 55 Конституції України та ст.6 Конвенції гарантують кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи.
294.          Безпідставне обмеження особи у доступі до правосуддя прямо суперечить практиці ЄСПЛ. Основною складовою права на суд є право доступу до суду, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
295.          Відповідно до позиції ЄСПЛ Конвенція покликана ґарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні. 
296.          Верховний Суд вважає, що заперечення права Фонду звертатися з позовом в інтересах колишніх вкладників та інших кредиторів банку після припинення банку як юридичної особи, через те, що з таким позовом не звернувся сам банк до його припинення як юридичної особи, по суті призведе до порушення права на доступ до суду тих  осіб, які втратили свої вклади через протиправні дії пов`язаних з банком осіб. 
297.          Крім того, як вже було зазначено вище, майнову шкоду Фонду як кредитору Банку було завдано лише з моменту припинення Банку. У деліктних відносинах  негативні наслідки (шкода) не завжди співпадають у часі  із  вчиненням протиправних дій. А отже, особа апріорі не може звернутися з позовом про стягнення завданої їй шкоди до моменту настання для неї наслідків протиправних дій. 
Щодо справи "Dacia S.R.L. v. Moldova"
298.          У справі "Dacia S.R.L. v. Moldova" (заява №3052/04), ЄСПЛ констатував порушення права на справедливий суд, через те, що національні суди Молдови не застосували загальну позовну давність до вимог держави як позивача, через що заявник втратив право власності на готель, який був повернутий у власність держави через тривалий період часу (до таких вимог позовна давність взагалі не застосовувалася). ЄСПЛ визнав це порушенням принципу рівності сторін. 
299.          Верховний Суд вважає посилання відповідачки ОСОБА_1 на цю справу нерелевантним, оскільки у справі, що переглядається, до позовних вимог Фонду застосована загальна позовна давність у три роки. 
300.          Крім того, Верховний Суд зауважує, що Фонд не є державним органом і у цьому спорі не представляє державу. У цьому спорі Фонд захищає свої власні інтереси як звичайної юридичної особи, колишнього кредитора, включеного до третьої черги кредиторів Банку з вимогами  у розмірі 530 358 924,23 грн, більша частина яких виникла саме через здійснені Фондом виплати гарантованих сум вкладникам Банку відповідно до вимог Закону. Фонд у цій справі також захищає інтереси інших колишніх кредиторів Банку (як встановили суди попередніх інстанцій загальна кількість кредиторів становить 683 особи), які втратили своє майно, зокрема вклади, у розмірі більше 681 млн грн. після припинення банку як юридичної особи (через недостатність майна банку для задоволення вимог кредиторів). 
301.          У разі задоволення позову отримані кошти підлягають розподілу між колишніми кредиторами Банку відповідно до Положення про порядок складання і ведення реєстру акцептованих вимог кредиторів та задоволення вимог кредиторів банків, що ліквідуються, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21.08.2017 №3711.
302.          Так, п.11 розд.VIII Положення передбачає, що якщо Фонд одержав кошти в результаті вжиття заходів з відшкодування шкоди (збитків), заподіяної банку особами, визначеними у ч.5 ст.52 Закону, - такі кошти спрямовуються Фондом кредиторам банку - особам, акцептовані вимоги яких до банку були віднесені до першої - восьмої черги та в результаті ліквідаційної процедури залишилися незадоволеними та вважаються погашеними, у межах розміру шкоди, заподіяної їм внаслідок визнання погашеними їхніх акцептованих вимог, в порядку та черговості задоволення вимог, встановлених Законом і цим Положенням, після відшкодування витрат Фонду, понесених у зв`язку із стягненням шкоди (збитків) (абз.1); якщо одержані інші кошти, які до затвердження ліквідаційного балансу банку підлягали б включенню до ліквідаційної маси,- такі кошти спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів банку - осіб, акцептовані вимоги яких до банку в результаті ліквідаційної процедури залишилися незадоволеними та вважаються погашеними,- у межах розміру шкоди, заподіяної їм внаслідок визнання погашеними їхніх акцептованих вимог, у черговості та порядку, визначених Законом і цим Положенням (абз.3).
Щодо справи "Grafescolo S.R.L. v. Moldova"
303.          У справі "Grafescolo S.R.L. v. Moldova" (заява №36157/08) ЄСПЛ констатував порушення ст.6 Конвенції через те, що національний суд не обґрунтував причину неприйняття заяви сторони про сплив позовної давності. ЄСПЛ вказав, що встановлена законом позовна давність була важливим аргументом компанії-заявника, заявленим в ході судового розгляду, і якщо б він був прийнятий судом, то це могло привести до відмови у позові. Отже, констатоване судом порушення стосувалося ігнорування судом важливого аргументу у справі, відсутності в судових рішеннях відповідного обґрунтування. У цій справі національний суд також застосував нові положення Цивільного кодексу щодо позовної давності, які не були чинними на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки. Втім, у справі що переглядається, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність застосування положень національного законодавство щодо позовної давності в редакції, чинній на момент, коли у позивача виникло право на позов (наступили наслідки протиправних дій), ця ж редакція діяла й на момент укладення правочинів, якими завдано шкоду, і не застосував норми закону у редакції на момент звернення з позовом, на чому наполягав позивач, що повністю відповідає зазначеній позиції ЄСПЛ. 
304.          Підсумовуючи викладене вище, Верховний Суд вважає, що принцип правової визначеності не порушується у випадку притягнення пов`язаних з банком осіб до відповідальності за шкоду, завдану кредиторам Банку, в межах загального строку позовної давності, який для кредиторів банку, вимоги яких не були задоволеними, а погашені через недостатність майна банку, починає перебіг з дати припинення банку як юридичної особи. 
Щодо можливості надання Верховним Судом правового висновку щодо застосування норми права у разі не зазначення в ухвалі про відкриття касаційного провадження такої підстави касаційного оскарження
305.          Колегія суддів вважає, що наявні підстави для відступу від висновку про те, що не зазначення скаржником п.3 ч.2 ст.287 ГПК (цифрою), втім, зазначення в тексті касаційної скарги про відсутність правового висновку Верховного Суду з питань позовної давності у цій категорії спорів, не свідчить про відсутність підстави касаційного оскарження, передбаченої п.3 ч.2 ст.287 ГПК.
306.          В касаційній скарзі у справі, що переглядається, на відміну від справи №916/1489/22, скаржник жодним чином не зазначив про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права, натомість чітко зазначив підставою касаційного оскарження лише п.1 ч.2 ст.287 ГПК (неврахування висновків Верховного Суду).
307.          Тобто, перед колегією суддів в межах справи, що переглядається, не постало відповідне питання щодо можливості касаційного перегляду з підстави касаційного оскарження, передбаченої певним пунктом ч.2 ст.287 ГПК, на яку скаржник у скарзі не послався прямо (цифрою), і яка не знайшла свого відображення в ухвалі про відкриття касаційного провадження, однак про яку скаржник фактично вказав у касаційній скарзі.    
308.          Зазначене ставить під сумнів можливість (унеможливлює) вирішення відповідного питання в межах справи №916/3724/21.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
309.          Відповідно до ч.1 ст.300 ГПК, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
310.          Згідно з ч.1 ст.311 ГПК суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених ст.300 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
311.          Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ч.3 ст.311 ГПК). 
312.          Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про скасування рішень судів попередніх інстанцій та ухвалення нового рішення про задоволення позову.
Судові витрати
313.          Згідно з ч.14 ст.129 ГПК якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
314.          Частиною 1 ст.129 ГПК передбачено, що судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
315.          Відповідно до ч.2 ст.129 ГПК судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.
316.          Від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняється Фонд - за подання позовів, предметом яких є відшкодування шкоди (збитків), у порядку, визначеному ст.52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (п.24 ч.1 ст.5 Закону "Про судовий збір").
317.          Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про скасування рішень судів попередніх інстанцій та ухвалив нове рішення про задоволення позову, судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідачку та стягуються в дохід Державного бюджету України, оскільки Фонд звільнений від його сплати на підставі п.24 ч.1 ст.5 Закону "Про судовий збір".
Керуючись статтями 300, 301, 308, 311, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
1.          Касаційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб задовольнити. 
2.          Рішення Господарського суду Одеської області від 14.11.2022 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.03.2023 у справі №916/3724/21 скасувати та ухвалити нове рішення.
3.          Позов Фонду гарантування вкладів фізичних осіб задовольнити.
4.          Стягнути ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 17, код ЄДРПОУ 21708016) 95 997 097 (дев`яносто п`ять мільйонів дев`ятсот дев`яносто сім тисяч дев`яносто сім) грн 30 коп. майнової шкоди.
5.          Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) в дохід Державного бюджету України судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 794 500 (сімсот дев`яносто чотири тисячі п`ятсот) грн 00 коп. за подання позову, 1 191 750 (один мільйон сто дев`яносто одну тисячу сімсот п`ятдесят) грн 00 коп. за подання апеляційної скарги та 1 589 000 (один мільйон п`ятсот вісімдесят дев`ять тисяч) грн 00 коп. за подання касаційної скарги.
6.          Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідні накази.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає".  

Окрему думку складено відповідно до ч.3 ст.34 Господарського процесуального кодексу України.

Судді                                                                                                    С. Бакуліна

                                                                                                              Г. Вронська

                                                                                                              О. Кібенко

                                                                                                    О. Мамалуй