П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

23 вересня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 540/1497/22	

 	Головуючий в 1 інстанції: Бойко О.Я.                    Дата і місце ухвалення: 14.09.2022р., м. Одеса                                               	
      Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі:
головуючого  –   Ступакової І.Г.
суддів             –    Бітова А.І.
–          Лук`янчук О.В.
      
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2022 року по справі за позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

В лютому 2022 року ІНФОРМАЦІЯ_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_1 про стягнення з відповідача заподіяної державі матеріальної шкоди в сумі 26  552,58 грн. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що ОСОБА_1 займав посаду начальника 90 військового представництва Міністерства оборони України та був командиром військовослужбовця ОСОБА_2 . Незважаючи на те, що у ОСОБА_2 26.06.2018р. закінчився термін дії контракту, його було виключено зі списків особового складу 90 військового представництва наказом №108 від 16.08.2018р. При цьому, без прийняття рішення про продовження дії контракту майору ОСОБА_2 виплачувалося грошове забезпечення після закінчення контракту. Внаслідок протиправної бездіяльності начальника 90 військового представництва Міністерства оборони України ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 надлишково виплачено 26  552,58 грн., що є матеріальною шкодою, завданою державі, яка підлягає відшкодуванню особою, яка  її завдала. Завдана шкода виявлена за результатами проведеного у ІНФОРМАЦІЯ_3 аудиту фінансово-господарської діяльності за 2017-2021р.р. від 25.06.2021р. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2022 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ІНФОРМАЦІЯ_1 завдану шкоду у розмірі 26552,58 грн. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не повне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення від 14.09.2022р. з ухваленням по справі нового судового рішення – про відмову в задоволенні позову ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні питання щодо можливості стягнення з ОСОБА_1  грошових коштів необхідним є встановлення наявності умов для притягнення до матеріальної відповідальності, передбачених частиною другою статті 3 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», чого судом першої інстанції не зроблено. Апелянт просить суд апеляційної інстанції врахувати, що з 05.06.2018р. по 24.06.2018р. ОСОБА_2 надано щорічну основну відпустку, під час перебування у якій він у період з 15.06.2018р. по 25.07.2018р. перебував на лікарняному. На підставі п.5 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» строк дії відпустки ОСОБА_2 продовжено на кількість невикористаних її днів після одужання. А відтак, у відповідача не було законних підстав для виключення ОСОБА_2 із списків особового складу військової частини та, відповідно, для невиплати йому грошового забезпечення під час лікування. 
Також, апелянт посилається на те, що питання щодо продовження строку дії контракту з ОСОБА_2 начальник 90 військового представництва ОСОБА_1 не міг вирішувати, враховуючи, що відповідний контракт укладено військовослужбовцем з Першим заступником Міністра оборони України. 
Посилається апелянт і на те, що позивачем пропущено строк звернення з даним позовом до суду, встановлений частиною п`ятою статті 122 КАС України. Про наявність матеріальних збитків ІНФОРМАЦІЯ_2 дізнався після проведення 25.06.2021р. аудиту і саме з цього моменту розпочинає відлік місячного строку звернення до суду. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 подав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін. Позивач зазначає, що грошове забезпечення майору ОСОБА_2 виплачувалося після закінчення контракту без належних на те правових підстав, а відповідач не виконав вимоги керівних актів та не продовжив дію контракту майора ОСОБА_2 до моменту виключення його зі списків особового складу. Відповідно до ст.4 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди. 
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі  п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.
Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції,   ОСОБА_1 займав посаду начальника 90 військового представництва Міністерства оборони України, що підтверджується наказом начальника Головного представництва замовника №1301 (по стройовій частині) №190 від 29.08.2016р. про продовження дії контракту начальника 90 військового представництва капітана другого рангу ОСОБА_1 .
Наказом начальника 1301 Головного військового представництва Міністерства оборони України (по стройовій частині) №168 від 30.07.2019р. капітана 2 рангу ОСОБА_1 , начальника 90 військового представництва, звільненого наказом першого заступника Міністра оборони України від 05.07.2019р. №35 з військової служби у запас  відповідно до п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», визнано таким, що справи та посаду здав, та направлено його для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
З матеріалів справи, також, вбачається, що 25.06.2021р. старшим аудитором відділу аудиту системи внутрішнього контролю та оцінки ризиків ІНФОРМАЦІЯ_5 , працівником ЗСУ ОСОБА_3 проведено внутрішній аудит фінансово-господарської діяльності ІНФОРМАЦІЯ_1 за період з 01.04.2017р. по 30.04.2021р. 
За наслідками аудиту складено довідку від 25.06.2021р., в якій, серед іншого, зазначено, що в порушення вимог п.37.5.1 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008р. №260, та п.1 розділу ХХХІ Порядку виплати грошового забезпечення, військовослужбовцям, які звільнилися з військової служби «у зв`язку із закінченням строку контракту», виплачувалося грошове забезпечення до дня виключення наказом зі списків особового складу включно та більше ніж до дня закінчення продовження дії контракту за підставами, визначеними законодавством. 
Зокрема, майор ОСОБА_2 звільнений з військової служби наказом Першого заступника Міністра оборони України від 21.05.2018р. №27 у зв`язку із закінченням строку контракту. Термін дії (чинність) контракту припиняється 26.06.2018р.
Наказом начальника 90 військового представництва МО України від 16.08.2018р. №108 оголошено про здачу справи та посади майором ОСОБА_2 з 16.08.2018р. та виключення зі списків особового складу 90 військового представництва. 
Грошове забезпечення військовослужбовцю виплачено до 16.08.2018р., тоді як належало до 25.06.2018р. – не пізніше дня закінчення терміну дії контракту. 
Наказ начальника 90 військового представництва про продовження терміну дії контракту майору ОСОБА_2 не видавався. Згідно п.33-1 Положення про проходження громадянами України військової служби у ЗС України, термін дії контракту встановленим порядком наказом 90 військового представництва  під час перебування майора ОСОБА_2 на стаціонарному лікуванні та у щорічній відпустці не продовжувався. 
Переплата грошового забезпечення ОСОБА_2 становить 26  552,58 грн. 
Пропозиції за наслідками проведено аудиту: оголосити суми переплат грошового забезпечення наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 , провести службову перевірку  та прийняти рішення щодо відшкодування виявленої переплати грошового забезпечення в сумі 26552,58 грн.
01.02.2022р. військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_1 вручено ОСОБА_1 лист з пропозицією відшкодувати збитки, завдані у зв`язку з виплатами грошового забезпечення ОСОБА_2 , в сумі 26 552,58 грн. 
У вказаному листі ОСОБА_1 зробив відмітку «не згоден».
У зв`язку з цим, ІНФОРМАЦІЯ_2 звернувся з даним позовом до суду про стягнення з ОСОБА_1 заподіяної державі матеріальної шкоди в сумі 26 552,58 грн.
Задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення враховуючи наявність заподіяної шкоди у розмірі 26552,58 грн., обов`язок відповідача, що полягає у відшкодуванні вказаних витрат та обізнаність останнього про наявність такого обов`язку.
Надаючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції колегія суддів виходить з наступного.
Підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків врегульовано Законом України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03.10.2019р. №160-ІХ (далі – Закон №160-ІХ)
Згідно п.4 ч.1 ст.1 Закону №160-ІХ матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.
Пряма дійсна шкода (далі - шкода) - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. (п.5 ч.1 ст.1 Закону №160-ІХ)
Відповідно до ст.3 Закону №160-ІХ підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.
Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.
Притягнення особи до матеріальної відповідальності за завдану шкоду не звільняє її від дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності, встановленої законами України.
Переведення особи до іншого місця служби чи її звільнення з посади або служби не може бути підставою для звільнення її від матеріальної відповідальності, встановленої законом.
Згідно п.1 ч.1 ст.6 Закону №160-ІХ особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій.
Частиною першою статті 7 Закону №160-ІХ передбачено, що розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. У разі відсутності таких даних розмір шкоди визначається суб`єктами оціночної діяльності відповідно до законодавства або за рішенням суду.
Відповідно до ст.8 Закону №160-ІХ у разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб. Щодо шкоди, завданої командиром (начальником), розслідування призначається письмовим наказом старшого за службовим становищем командира (начальника).
Розслідування може не призначатися, якщо причини завдання шкоди, її розмір та винна особа встановлені за результатами аудиту (перевірки), інвентаризації, досудового розслідування або судом.
Частиною 4 статті 10 Закону №160-ІХ передбачено, що відшкодування шкоди, визначеної частиною другою статті 6 цього Закону, здійснюється в судовому порядку за позовом військової частини, установи, організації, закладу в разі відмови особи від її добровільного відшкодування. Відшкодування такої шкоди, завданої командиром (начальником), здійснюється в судовому порядку за позовом військової частини, установи, організації, закладу, командир (начальник) якої (якого) старший за службовим становищем, у разі відмови особи від її добровільного відшкодування.
З аналізу вказаних норм у їх сукупності слідує, що посадові (службові) особи, винні в здійсненні надлишкових виплат грошових коштів, несуть повну матеріальну відповідальність. Відшкодування шкоди здійснюється в судовому порядку за позовом військової частини в разі відмови особи від її добровільного відшкодування.
При цьому, передумовою для стягнення з особи відповідної матеріальної школи є встановлення наявності умов притягнення до матеріальної відповідальності, передбачених ч.2 ст.3 Закону №160-ІХ. Зазначене встановлюється в результаті службового розслідування, яке призначається саме з цією метою, або ж за результатами аудиту (перевірки), інвентаризації, досудового розслідування або судом.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, у даному випадку службове розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб, не призначалося та не проводилося. Наявність шкоди встановлено внутрішнім аудитом, що відповідає положенням ст.8 Закону №160-ІХ.
Сторонами у справі не за заперечується факт виплати ОСОБА_2 за період з 26.06.2018р. по 16.08.2018р. грошового забезпечення в сумі 26 552,58 грн., тобто за період, коли дія контракту на проходження служби у вказаного військовослужбовця була припинена.
Наказ про продовження дії контракту з ОСОБА_2 начальником 90 військового представництва Міністерства оборони України ОСОБА_1 не видавався. 
В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що у період з 05.06.2018р. по 24.06.2018р. ОСОБА_2 перебував у щорічній основній відпустці. Під час відпустки у період з 15.05.2018р. по 19.06.2018р. перебував на лікуванні у медичному центрі м.Нова Каховка, з 20.06.2018р. по 04.07.2018р. проходив лікування у ІНФОРМАЦІЯ_6 , а у період з 05.07.2018р. по 25.07.2018р. проходив реабілітацію в санаторії м.Хмільника.
З посиланням на п.5 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» апелянт зазначає, що строк дії відпустки ОСОБА_2 продовжено на кількість невикористаних її днів після одужання. А відтак, у відповідача не було законних підстав для виключення ОСОБА_2 із списків особового складу військової частини та, відповідно, для невиплати йому грошового забезпечення під час лікування. 
Колегія суддів не приймає до уваги такі доводи апелянта, оскільки пунктом 33-1 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, передбачено, що дія контракту про проходження військової служби з військовослужбовцями під час звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту продовжується:
до закінчення щорічної основної відпустки, час якої повністю або частково перевищує строк контракту;
на час перебування на стаціонарному лікуванні в медичному закладі чи у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою, а також на час увільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку із захворюванням.
Дія контракту з військовослужбовцями під час звільнення продовжується наказом командира військової частини по стройовій частині.
Таким чином, на відповідача, як начальника 90 військового представництва Міністерства оборони України, покладено обов`язок щодо винесення наказу щодо продовження дії контракту з військовослужбовцем ОСОБА_2 до закінчення щорічної основної відпустки, перебіг якої було продовжено у зв`язку із перебуванням військовослужбовця на лікуванні. 
Сторонами у справі не заперечується відсутність такого наказу.
А відтак, грошове забезпечення ОСОБА_2 нараховувалося та виплачувалося до 16.08.2018р. за відсутності для цього законодавчо визначених підстав, враховуючи, що контракт на проходження військової служби з ним закінчився 26.06.2018р. та у встановленому порядку не продовжувався. 
Що ж до посилань апелянта на те, що позивачем пропущено строк звернення з даним позовом до суду, то колегія суддів вважає їх помилковими з огляду на наступне.
При зверненні з даним позовом до суду ІНФОРМАЦІЯ_2 посилається на ст.4 Закону №160-ІХ, якою передбачено, що особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди.
Позивач неправильно тлумачить норми Закону №160-ІХ, ототожнюючи поняття строків «притягнення до матеріальної відповідальності» та «відшкодування завданої шкоди», адже, дійсно, за змістом положень Закону №160-ІХ особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди, про що командир (начальник) видає відповідний наказ. Однак, термін у три роки передбачений саме для притягнення особи до відповідальності. Водночас, відшкодування завданої шкоди -  у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби - здійснюється у судовому порядку. При цьому, Закон №160-ІХ не визначає строки звернення до суду щодо відшкодування такої шкоди.
За таких умов, при визначенні строку звернення суб`єкта владних повноважень до суду з позовом про відшкодування завданої шкоди застосуванню підлягають відповідні норми КАС України.
Висновки колегії суддів відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 18.01.2024р. по справі №520/11225/23.
Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною другою статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог.
Статтею 12 Закону №160-ІХ передбачено, що у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку.
З вказаної норми слідує, що судовий процес може бути використаний для вирішення питань щодо відшкодування завданої шкоди в таких випадках, якщо винна особа відмовляється співпрацювати у вирішенні цього питання добровільно.
На пропозицію позивача добровільно відшкодувати матеріальні збитки ОСОБА_1 висловив незгоду 01.02.2022р.
З даним позовом до суду ІНФОРМАЦІЯ_2 звернувся 23.02.2022р., тобто в межах строку, встановленого ч.2 ст.122 КАС України.
Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують правильність висновку суду першої інстанції про задоволення позову, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача та скасування рішення від 14.09.2022р. колегія суддів не вбачає. 
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -          
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2022 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

                                                        Повний текст судового рішення виготовлений 23 вересня 2024 року.

Головуючий:                                                                                                                     І.Г. Ступакова

Судді:                                                                                                                                А.І. Бітов

                                                                                                                                        О.В. Лук`янчук