П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  560/3273/23 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Фелонюк Д.Л.   
Суддя-доповідач -  Кузьмишин В.М.   
26 червня 2024 року                                                                                           м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Кузьмишина В.М. 
суддів:  Ватаманюка Р.В.  Сушка О.О. , 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 22 червня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
Описова частина.
          Короткий зміст позовних вимог.
          У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність суб`єкта владних повноважень, військової частини НОМЕР_1 , щодо не проведення нарахування та виплати йому, ОСОБА_1 , середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.01.2018 по день фактичного розрахунку - 28.02.2023 включно; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.01.2018 по день фактичного розрахунку - 28.02.2023 включно, виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення за останні два місяці служби, які передували дню звільнення.
          Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
          Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 22.06.2024 позовні вимоги задоволено частково.
          Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 січня 2018 року по 05 липня 2018 року включно.
          Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 січня 2018 року по 05 липня 2018 року включно в розмірі 40071,26 грн, з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
          Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
          Не погодившись із судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити.
          Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не повністю з`ясовані обставини, що мають значення для справи, а рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.
          Відзив/заперечення на апеляційну скаргу.
          Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
          Рух справи у суді апеляційної інстанції.
          Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06 травня 2024 року відкрито апеляційне провадження у вищевказаній справі та призначено її до судового розгляду в порядку письмового провадження.
          Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції.
          Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.01.2018 №4 позивача з 05.01.2018 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
          Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_1 від 10.04.2023 №350/491/50, наданою на виконання вимог ухвали суду, позивач в період з 31.03.2010 по 05.01.2018 дійсно перебував на військовій службі в військовій частині НОМЕР_1 .
          Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 15.11.2019 у справі №560/3165/19 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 05.01.2018.
          На виконання вказаного рішення відповідач виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення в загальній сумі 24509,82 грн, а саме 30.03.2020 - 4435,66 грн та 30.11.2020 - 20074,16 грн, що підтверджується виписками по картковому рахунку, платіжним дорученням №320 від 27.11.2020.
          Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 30.10.2020 у справі №560/3530/20 стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05 січня 2018 року по 30 березня 2020 року в сумі  4437  (чотири тисячі чотириста тридцять сім) гривень 44 коп., з вирішенням питання утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів, відповідно до вимог закону.
          На виконання рішення суду від 30.10.2020 у справі №560/3530/20 відповідач виплатив позивачу 3572,14 грн, що підтверджується платіжним дорученням №502 від 05.04.2021.
          Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 14.03.2022 у справі №560/16673/21 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 05 січня 2018 року включно, з застосуванням січня 2008 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін, для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), з врахуванням виплачених сум.
          На виконання вказаного рішення відповідач виплатив позивачу 28.02.2023 індексацію грошового забезпечення, обчислену з врахуванням січня 2008 року, як базового місяця, в сумі 54583,55 грн, що підтверджується випискою по картковому рахунку, платіжною інструкцією №1657 від 28.02.2023.
          Позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.01.2018 по 28.02.2023.
          Листом від 06.03.2023 №350/491/37 відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для задоволення його заяви.
          Позивач, вважаючи порушеними його права, звернувся з позовом до суду.
Мотивувальна частина.
          Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
          Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII).
          Однак Законом № 2011-XII правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, внаслідок чого до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.ст. 116-117 Кодексу законів про працю України.
          Наведене відповідає правовій позиції щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців з військової служби, наведеній у постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16 та від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19.
          Тому доводи відповідача про те, що норми трудового законодавства до спірних правовідносин не застосовуються, є безпідставними та судом до уваги не беруться.
          Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
          Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
          Визначаючись щодо розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача за несвоєчасне проведення розрахунку під час звільнення, суд зазначає таке.
          Метою встановлення передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності роботодавця є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
          З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором), майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
          Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
          За змістом частини першої статті 117 КЗпП України, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
          Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
          Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
          Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
          Приписами статті 117 КЗпП України період затримки розрахунку при звільненні обмежено шістьма місяцями.
          З урахуванням наведеного, строк затримки розрахунку складає 181 календарний день, за період з 06.01.2018 по 05.07.2018 включно. При цьому, суд зазначає, що вказаний період збігається з періодом, вказаним в рішенні Хмельницького окружного адміністративного суду від 30.10.2020 у справі №560/3530/20. Проте, у цьому випадку, середній заробіток обчислюється за не виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 15.11.2019 у справі №560/3165/19 в частині здійсненої виплати індексації грошового забезпечення 30.11.2020 в сумі 20074,16 грн, а також рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 14.03.2022 у справі №560/16673/21 щодо виплати індексації грошового забезпечення з визначенням базового місяця січня 2008 року. Тобто у межах цих спірних правовідносин суд враховує невиплачені позивачу суми індексації грошового забезпечення та періоди їх фактичної виплати, щодо яких не вирішувалося питання стягнення середнього заробітку рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 30.10.2020 у справі №560/3530/20.
          Суд враховує правові висновки Верховного Суду (зокрема, які викладені у постанові від 06.08.2020 у справі №813/851/16), відповідно до яких суд, що приймає рішення про стягнення на користь особи суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, має вказати не лише період, а і конкретну суму, яка належить стягненню.
          Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100).
          Абзацом 3 пункту 2 Порядку №100 визначено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюються, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
          За правилами пункту 8 Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
          Отже, згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.
          Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_1 позивачу нараховано за листопад 2017 року та за грудень 2017 року 14817,60 грн. Протягом цих двох місяців був 61 календарний день. Виходячи з цього, середньоденний заробіток становить 242,91 грн (14817,60 грн / 61 дн).
          Тому середній заробіток за час затримки виплати складає 43966,71 грн (242,91 грн х 181 дн) за період з 06.01.2018 по 05.07.2018 включно.
          Водночас суд звертає увагу на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 39 - 41 постанови від 18.03.2020 у справі №711/4010/13-ц, згідно з якими встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.
          Суд може зменшити розмір відшкодування, визначеного статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
          Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке: 1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
          Аналогічні висновки викладені також Верховним Судом у постанові від 20.05.2020 у справі №816/1640/17.
          У пунктах 77 - 78 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц також зазначено, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
          Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
          При цьому, суд звертає увагу на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 у справі №480/3105/19, згідно з якими синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 КЗпП України дає підстави зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо).
          Зі змісту наведеного випливає висновок, який не прямо випливає з приписів частини 1 статті 117 КЗпП України, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується, відповідно, розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми складають сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
          Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
          За обставин цієї справи, суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, з огляду на таке.
          У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 81919,07 грн, де: 2825,70 грн - виплачено у день звільнення, згідно з роздавальною відомістю №3 за січень 2018 року; 24509,82 грн - індексація грошового забезпечення на виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 15.11.2019 у справі №560/3165/19; 54583,55 грн - індексація грошового забезпечення, обчислена з врахуванням січня 2008 року як базового місяця, на виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 14.03.2022 у справі №560/16673/21.
          Несвоєчасно виплачена сума грошової допомоги на виконання рішень суду (20074,16 грн + 54583,55 грн = 74657,71 грн) становить 91,14%.
          Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що виходячи з принципу пропорційності, належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 40071,26 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (91,14% від 43966,71 грн).
          Висновок за результатами розгляду апеляційної скарги.
          Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявлений позов належить задовольнити частково.
          Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
          Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
          Водночас слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа належить до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 22 червня 2023 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України. 
          
Головуючий	 	 	Кузьмишин В.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Ватаманюк Р.В.    Сушко О.О.