КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
20 червня 2024 року місто Київ
Справа № 757/61860/21-ц
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9844/2024
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Головуючого судді(судді-доповідача)  Желепи О. В.
суддів:                                             Мазурик О. Ф., Немировської О. В.
за участю секретаря судового засідання   Рябошапка М. О.
розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 лютого 2024 року,
на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 08 квітня 2024 року про відмову у задоволенні заяви про роз`яснення рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 лютого 2024 року
та на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 08 квітня 2024 року про відмову у задоволенні заяви про виправлення описки у рішенні Печерського районного суду міста Києва від 22 лютого 2024 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Міністерство юстиції України, Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), Головне управління юстиції у місті Києві, Шоста Київська державна нотаріальна контора, Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бойко Анатолій Іванович про визнання договору недійсним та скасування державної реєстрації
 
ВСТАНОВИВ
 
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог просила:
- визнати договір дарування на 1/2 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 (далі по тексту спірна квартира), укладений 18 квітня 2008 року між її братом ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 , на підставі недійсного Свідоцтва про право на спадщину за законом, недійсним.(далі по тексту оспорюваний договір)
- скасувати реєстрацію в реєстрі вчинення нотаріальних дій №1606 від 18.04.2008 р. та скасувати державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 31223692) на 1/2 частку однокімнатної квартири АДРЕСА_1 дата прийняття рішення про державну реєстрацію 13.08.2010 року, дата внесення запису 13.08.2010 року номер запису 547/30214 в книзі: д102-115, на ім`я ОСОБА_4 , загальна площа квартири 27,6 кв. м., житлова площа 14,8 кв. м.
Позов обґрунтовує тим, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є рідними сестрою та братом. 
10 квітня 2008 року нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Мостицькою С.А. видано дублікат свідоцтва про право на спадщину за законом замість втраченого від 23 червня 2006 року свідоцтва про право власності за законом на ім`я ОСОБА_3 
18 квітня 2008 року по втраченому Свідоцтву про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_3 , нотаріальний бланк серія ВСТ №986774 від 23 червня 2006 року,  приватний нотаріус КМНО Бойко А.І. посвідчив договір дарування на користь ОСОБА_4 на 1/2 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 .
Вказує, що єдиним дійсним Свідоцтвом про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_3 є останній, виданий 10.04.2008 дублікат, нотаріальний бланк серії ВКІ 336882 від 10.04.2008.  Нотаріус під час посвідчення правочину за свідоцтвом про право власності не перевірив, що на дату посвідчення правочину в реєстрі вже містилась інформація про видачу дублікату такого свідоцтва у зв`язку з його втратою, а тому повинен був відмовити у вчиненні нотаріальної дії.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.
Позивач посилаючись на те, що спірний договір дарування 1/2 частини однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , укладений з порушенням вимог чинного законодавства України, просила задовольнити позов.
 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22 лютого 2024 року у задоволені позову відмовлено.
 
18 березня 2024 року від позивача надійшла заява про роз`яснення судового рішення, в якій позивач просить: роз`яснити їй, який наданий доказ, суд, взяв за основу при прийнятті рішення від 22 лютого 2024 року.
 
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 08 квітня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про роз`яснення судового рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 лютого 2024 рокувідмовлено.
 
20 березня 2024 року від позивача надійшла заява про виправлення описки, а саме: по тексту рішення замість правильного зазначення назви позивача виправити абз.2 арк. 7: «Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач ОСОБА_1 посилається, що спірний договір дарування посвідчено на підставі викраденого свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я її рідного брата ОСОБА_3 , що є підставою для визнання договору дарування нікчемним», посилаючись на те, що цей абзац не відповідає її фактичним доводам, викладеним у її позові.
 
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 08 квітня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про виправлення описки в судовому рішенні Печерського районного суду м. Києва від 22 лютого 2024 рокувідмовлено.
 
Не погоджуючись з такими судовими рішеннями, ОСОБА_1 звернулась до Київського апеляційного суду з апеляційними скаргами.
 
В апеляційній скарзі на рішення просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 лютого 2024 року, визнати позивача ОСОБА_1 належним позивачем та особою чиї права порушено, визнати позовні вимоги належним способом захисту її порушеного права та задовольнити позов.
Апеляційну скаргу на рішення обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним, судом порушено норми матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.
Вказує, що судом не зазначено у рішенні, що Шостою Держвною нотаріальною конторою надано суду копію Спадкової прави № 137/05 від 05.03.2005 р. 
Вважає, що суд безпідставно не взяв до уваги всі обставини на які позивач посилалась у своїх уточнених позовних заявах, не надав їм належної оцінки та дійшов безпідставного висновку, що права позивача спірним Договором дарування не порушені.
Зазначає, що позивач та ОСОБА_3 є рідними братом та сестрою. 
Вказує, що позивач та ОСОБА_3 є спадкоємцями в рівних частках майна ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .  До спадкового майна увійшла квартира АДРЕСА_1 , на яку позивачу та   ОСОБА_3 видані свідоцтва про право на спадщину за законом. Вказана квартира є однокімнатною та неподільною. Тому суд безпідставно вказував, що права позивача не порушені.
Зазначає, що пункт 12 Договору дарування передбачає, що Дарувальник гарантує, що внаслідок дарування не буде порушено прав та інтересів інших осіб.
Посилається на те, що суд не звернув увагу, що договір дарування вчинено на підставі Свідоцтва, яке станом на день вчинення правочину було недійсним, оскільки раніше було видано дублікат Свідоцтва, який мав силу оригіналу.
 
В апеляційній скарзі на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 08 квітня 2024 року про відмову у задоволені заяви про роз`яснення рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 лютого 2024 року просить скасувати вказану ухвалу та прийняти нове рішення, яким роз`яснити який наданий доказ взято за основу та який доказ чітко вказує на відсутність порушеного права позивача. 
В апеляційній скарзі викладені ті самі обставини, на які позивач посилалась звертаючись до місцевого суду із заявою про роз`яснення рішення. 
 
В апеляційній скарзі на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 08 квітня 2024 року про відмову у задоволенні заяви про виправлення описки у рішенні Печерського районного суду міста Києва від 22 лютого 2024 року просить скасувати дану ухвалу та прийняти нове рішення, яким виправити описку  по змісту рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 лютого 2024 року, оскільки позивачем вимога про визнання нікчемним договору не була заявлена.
Вказує, що вимога нікчемності не була предметом судового розгляду під час всіх підготовчих судових засідань по справі № 757/61860/21-ц.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 квітня 2024 року у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Мельника Я. С. (суддя-доповідач), Гуля В. В., Матвієнко Ю. О. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 лютого 2024 року.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 квітня 2024 року у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Мельника Я. С. (суддя-доповідач), Гуля В. В., Матвієнко Ю. О. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 08 квітня 2024 року про відмову у задоволенні заяви про роз`яснення рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 лютого 2024 року.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 травня 2024 року у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Мельника Я. С. (суддя-доповідач), Гуля В. В., Матвієнко Ю. О. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 08 квітня 2024 року про відмову у задоволенні заяви про виправлення описки в рішенні Печерського районного суду міста Києва від 22 лютого 2024 року.
 
У зв`язку з неможливістю суддею-доповідачем  Мельником Я. С.  продовжувати розгляд даної судової справи,  через переведення судді Мельника Я. С. до складу іншої судової палати та зміни спеціалізації, було призначено повторний автоматизований розподіл цивільної справи.
 
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 червня 2024 року для розгляду справи №757/61860/21-ц визначено склад колегії суддів: Желепа О. В. - головуючий суддя, Мазурик О. Ф., Немировська О. В.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 червня 2024 року справу прийнято до провадження судді-доповідача Желепи О. В. 
 
Відзивів на апеляційні скарги не надходило.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційні скарги не перешкоджає перегляду судових рішень.
 
У судовому засіданні ОСОБА_1 приймала участь в режимі відеоконференції. Подані апеляційні скарги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити апеляційні скарги. Вказувала, що у листопаді 2008 року після смерті брата прийняла спадщину та отримала свідоцтво про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_2 . Пояснила, що отримати у спадщину частку у спірній квартирі не змогла, через те, що за оспорюваним правочином в даній справі, який є недійсним з моменту його вчинення, протиправно право власності було зареєстровано за відповідачкою.
 
Інші учасники у судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлені судом належним чином.
 
Згідно статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
 
За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Заслухавши доповідь головуючої судді Желепи О. В., пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень першої інстанції, колегія суддів дійшла наступного висновку.
 
Щодо перегляду, ухваленого районним судом рішення суду з приводу заявлених позовних вимог. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 лютого 2024 року не відповідає.
Відповідно до ст.1216 ЦК України (в редакції чинній на день укладення спірного договору) спадкуванням  є  перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної  особи,  яка  померла  (спадкодавця),   до   інших   осіб (спадкоємців).
Згідно ст.1218 ЦК України (в редакції чинній на день укладення спірного договору) до  складу  спадщини  входять  усі права та обов`язки,  що належали  спадкодавцеві  на  момент  відкриття   спадщини   і   не  припинилися внаслідок його смерті.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
 
Відмовляючи в задоволенні позову, районний суд виходив з того, що позивач не є стороною оспорюваного нею правочину, не обґрунтувала та не довела, які її права, внаслідок укладення такого правочину порушені.
Колегія суддів з таким висновком погодитись не може з огляду на таке:
В апеляційній скарзі позивач зазначає, що вона є власником частини спірної однокімнатної квартири, яка є неподільною річчю, а тому вважає, що внаслідок дарування половини такої кватири сторонній для неї особі, її права є порушеними.
 Апеляційний суд зазначає, що спірна квартира на час посвідчення правочину дарування, який оспорює позивач належала їй та її брату ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності.
Відповідно до статті 361 ЦК України співвласник  має  право  самостійно  розпорядитися   своєю часткою у праві спільної часткової власності.
Відповідно до пункту 54 Наказу Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004 Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, надалі Інструкція, (чинна на момент укладення спірного договору),  у разі якщо один з учасників спільної часткової власності продає  належну  йому частку в спільній власності сторонній особі, нотаріус повинен упевнитись у тому, що продавець у письмовій формі повідомив  усіх  інших  учасників спільної часткової власності (як фізичних, так і юридичних осіб) про свій намір продати свою частку сторонній  особі  із  зазначенням  ціни  та  інших  умов,  на яких продається ця частка.
Передача співвласником свого переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності іншій особі не допускається.
Доказом повідомлення учасників спільної  часткової  власності про подальший продаж частки в спільному майні може бути свідоцтво, видане нотаріусом,  про  передачу  їм  заяви  продавця  згідно  із статтею  84  Закону  України  "Про нотаріат" ( 3425-12 ) або заява учасників спільної часткової власності про відмову від  здійснення права   переважної   купівлі   частки  майна,  що  продається  (із зазначенням ціни та інших умов, на яких продається ця частка).
Справжність підпису  на  заяві  учасника  спільної  часткової власності повинна бути засвідчена в нотаріальному порядку. Заява учасника  спільної  часткової власності про відмову від права  переважної  купівлі  може  бути   викладена   на   окремому  стандартному  білому  аркуші  паперу  з  одночасною  реєстрацією в  журналі реєстрації вхідних документів або на  спеціальному  бланку нотаріальних документів (на бажання зазначеного учасника).
Якщо вказана  заява  передана  особисто   учаснику   спільної  часткової   власності   нотаріусом,  який  посвідчує  договір,  то  свідоцтво про передачу заяви не видається,  але примірник заяви  з  написом   нотаріуса  про  її  вручення  повинен  бути  доданий  до  примірника договору купівлі-продажу  частки  відчужуваного  майна,  який залишається у справах нотаріуса. 
При одержанні  від  учасників  спільної  часткової  власності  письмової  відповіді  вона  додається  до  зазначеного  примірника  договору.
 При посвідченні   договорів  довічного  утримання  (догляду); спадкового договору;  дарування;  ренти  (якщо  майно  передається безоплатно);  пожертви;  міни частини майна або відчуження частини майна,  виділеної за згодою співвласників чи за рішенням  суду,  а також  у  разі продажу частини майна з публічних торгів (аукціону) правила цього пункту не застосовуються.
 
Цивільним кодексом, передбачено лише переважне право купівлі частки (ст. 362 ЦК України, жодних обмежень, щодо наявності права у ОСОБА_3 без згоди позивача відчужити свою частку у праві спільної часткової власності шляхом укладення договору дарування  сторонній особі законом не передбачено.
 
Разом з тим, позивач у позові також вказувала, що вона є сестрою ОСОБА_3 та вказувала на те, що вони з братом успадкували спірну квартиру.
 
В судовому засіданні апеляційного суду позивачка пояснила, що вона в установленому законом порядку прийняла спадщину після смерті свого брата ОСОБА_3 , звернулась до нотаріальної контори та в листопаді 2008 року отримала свідоцтво про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_2 .
Разом з тим отримати у спадщину частину спірної кватири не змогла, через те, що вона була відчужена шахраями та злочинцями на підставі викраденого свідоцтва .
 
З огляду на те, що в разі визнання недійсним договору дарування судом , такий є недійсним з моменту його укладення тобто з квітня 2008 року, на переконання апеляційного суду, позивач, як спадкоємець (правонаступник) дарувальника має право на оспорення договору дарування в судовому порядку і є належним позивачем.
 
З наявної в матеріалах справи копії спадкової справи № 137/05,  заведеної державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Дашко Ю.О., після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , в якій є свідоцтва про народження позивачки та ОСОБА_3 , судом встановлено, що  вони є братом та сестрою, відповідно матеріалами справи доведено, що позивачка є спадкоємицею дарувальника ОСОБА_3 . 
Відповідачами в даній справі не оспорюється , що позивачка є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 і прийняла спадщину в установленому законом порядку.
 
За таких обставин, апеляційний суд виснує, що позивач має право на оспорення договору дарування та вважає за необхідне перевірити наявність підстав для визнання недійсним договору дарування на які посилається позивач в заявленому позові, тобто перевірити доведеність позивачем, заявлених нею позовних вимог.
 
Відповідно до положень  ст. 203 ЦК України (в редакції чинній на день укладання спірного договору) зміст  правочину  не може суперечити цьому Кодексу,  іншим  актам  цивільного  законодавства,  а   також   моральним   засадам  суспільства. Особа,  яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення  учасника  правочину  має  бути  вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх,  неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
 
Згідно положень ст. 215 ЦК України (в редакції чинній на день укладання спірного договору) підставою недійсності правочину є  недодержання  в  момент вчинення  правочину  стороною  (сторонами) вимог,  які встановлені частинами першою - третьою,  п`ятою та  шостою  статті  203  цього Кодексу. 
Недійсним є правочин,  якщо його  недійсність  встановлена законом   (нікчемний  правочин).  У  цьому  разі  визнання  такого  правочину недійсним судом не вимагається.  У випадках,  встановлених  цим  Кодексом,  нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 
Якщо  недійсність  правочину прямо не встановлена законом,  але одна із сторін або інша заінтересована  особа  заперечує  його  дійсність на підставах,  встановлених законом, такий правочин може  бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Судом встановлено та апеляційним судом перевірено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.06.2006 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1с-1122, номер спадкової справи № 137/05, державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Дашко Ю.О., посвідчено, що на підставі ст. 1261 ЦК України спадкоємцем 1/2 частки майна громадянина ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , є його син - ОСОБА_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 .
 
18.04.2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 укладено договір дарування частини квартири, відповідно до якого ОСОБА_3 (дарувальник) безоплатно передав у власність, а ОСОБА_7 (обдаровувана) прийняла належну дарувальнику на праві власності 1/2 частину квартири за АДРЕСА_1 .
При нотаріальному посвідченні вищевказаного правочину у розпорядженні нотаріуса були наявні такі документи.
1.Документи, що встановлюють особу учасників цивільних відносин, а саме сторонами для огляду були подані:
- паспорт громадянина України ОСОБА_3 серії НОМЕР_1 , виданий Ірпінським МB ГУ MBC України в Київській області 15 червня 2005 року;
- паспорт громадянки України ОСОБА_4 серїї НОМЕР_2 , виданий Деснянським РУГУ МВС України в м. Києві 13 квітня 2006 року.
2. Ідентифікаційні номери сторін:
- за відміткою Шевченківського РУГУ МВС України в м. Києві в паспорті ОСОБА_3 останній мав право здійснювати будь-які платежі без ідентифікаційного номера (дов. № 2659310 15.05.06);
- картка фізичної особи - платника податків, видана ОСОБА_4 ДПI Деснянському районі м. Києва 06.08.2002 року, згідно якої вона одержала ідентифікаційний номер НОМЕР_3 .
3. Документи, що підтверджують виникнення право власності на відчужуване майно.
Biдчyжyвaчeм ОСОБА_8 був наданий оригінал свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири, посвідченого Дашко Юлією Олександрівною , державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори, 23 червня 2006 року за реєстровим номером 1c-1122. Свідоцтво викладене на нотаріальному бланку BCT № 986774, дійсність якого було перевірено за допомогою реєстру нотаріальних бланків 18.04.2008 року, ідентифікатор пошуку № 3133572.
Зазначене свідоцтво про право на спадщину було зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 17 березня 2008 року, записане у реєстрову книгу № д.102-115 зa реєстровим номером 547/30214.
Також документи, передбачені наказом МЮ України «Про надання витягів з Реєстру прав власності на нерухоме майно та оформлення свідоцтв про право власності на нерухоме майно на спеціальних бланках» від 20 вересня 2002 року № 84/5, тобто для відчуження частини квартири АДРЕСА_1 була надана довідка-характеристика, видана Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 11 квітня 2008 року за № 1330735 з терміном дії три місяці, в якій зазначався документ про право власності ОСОБА_10 на його 1/2частку квартири - свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене Дашко Юлією Олександрівною , державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори, 23 червня 2006 року за реєстровим № 1c-1122.
На виконання листа Miнicтеpства Юстиції України № 31-32/1584 від 17.10.2005 про набрання чинності з 01.01.06 року Закону України від 02.06.2005 року № 2623-IV «Основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та необхідність при укладенні правочинів щодо майна дітей витребування згоди органу опіки та піклування, відчужувачем було подано довідку з місця проживання про склад родини та пропиcкy, видану ОСОБА_11 . Житлово-будівельним кооперативом «Радянський гігієніст» працівників Київського науково-дослідного інституту гігієни праці 18.04.2008 p. № 46, згідно якої у квартирі не було зареєстровано місце проживання малолітніх тa/aбo неповнолітніх дітей.
Згідно ст. 55 3aкону України «Про Нотаріат» від 02.09.1993 року № 3425-XII та II.47 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 року за № 20/5, договори про відчуження або заставу майна посвідчуються нотаріусом після перевірки відсутності заборони на відчуження або арешту на відчужуване майно за даними Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та перевірки відсутності податкової застави зa даними Державного реєстру застав рухомого майна, тож приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко А.І. безпосередньо 18.04.2008 pоку о 15:33:00 отримано витяг з реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 18213123 згідно якого заборона та арешт на квартиру відсутні та o 15:30:20 отримано витяг з державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави № 18212984 згідно якого податкова застава у сторін відсутня.
За вищенаведених обставин, суду не були надані докази, які б свідчили, що нотаріусом під час посвідчення договору дарування були порушені вимоги чинного законодавства, доказів тому, що зміст укладеного правочину  суперечив вимогам ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. 
Апеляційним судом на підставі наявних в єдиному державному реєстрі судових рішень встановлено, що позивачка зверталась з позовом до приватного ноатріуса Бойка А.І. , який посвідчив договір дарування спірної квартири 18 квітня 2008 року про визнання його дій неправомірними та визнання права пріорітету дубліката свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 10 квітня 2008 року на ім`я ОСОБА_3 , посилаючись на ті само обставини, що і в даній справі, а саме посвідчення договору на підставі оригіналу, а не дублікату, який на переконання позивача є єдиним законним  правовстановлюючим документом.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 серпня 2011 року (справа 2-2147/11в задоволенні позову ОСОБА_1 , відмовлено та встановлено, що нотаріусом під час посвідчення оспорюваного в даній справі договору дарування не були порушені ні ЦК України ні ЗУ «Про нотаріат» від 02.09.1993 року, а також інструкція «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.
 
Судом також встановлено, що позивачем договір дарування оспорювався і з підстав того, що брат позивача під час укладення правочину не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними.(ст. 225 ЦК)  Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 серпня 2010 року в задоволенні таких вимог позивачці також було відмовлено через недоведеність.
 
Згідно пунктів 61,62 Інструкції при  нотаріальному  посвідченні  договорів про відчуження житлового будинку,  а також іншого нерухомого майна,  що  підлягає реєстрації, нотаріус вимагає подання документів, які підтверджують право власності  (довірчої  власності)  на  вказане  майно, та,  у передбачених законодавством випадках, документів, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно в осіб, які його відчужують. 
     Право  власності  на  житловий  будинок, квартиру, дачу,  садовий будинок,  гараж,  інші будівлі і споруди, що відчужуються, може бути підтверджено,  зокрема,  одним з таких документів або їх дублікатів:   нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу,  пожертви, довічного утримання (догляду), ренти, дарування, міни;     спадковим договором;     свідоцтвом про    придбання    майна   з   прилюдних   торгів (аукціонів);  свідоцтвом про    придбання    майна   з   прилюдних   торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися;  свідоцтвом про право власності на об`єкти нерухомого майна;   свідоцтвом про право на спадщину;   свідоцтвом про  право  власності  на частку в спільному майні подружжя;  договором про поділ майна;     договором про припинення права на утримання за умови  набуття права на нерухоме майно;     договором про припинення  права  на  аліменти  для  дитини  у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно;     іпотечним договором,   який    містить    застереження    про задоволення  вимог  іпотекодержателя,  що укладений після набрання   чинності  Законом  України  "Про   запобігання   впливу   світової фінансової  кризи  на  розвиток  будівельної  галузі  та житлового будівництва" ( 800-17  ),  або  договором  про  задоволення  вимог іпотекодержателя,   якими  передбачена  передача  іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки;     рішенням суду;    договором купівлі-продажу,  зареєстрованим на біржі, за умови реєстрації  права  власності  в  органах,  що  здійснюють державну реєстрацію прав на нерухоме майно.
 
Тобто законом було передбачено, як надання дублікату документа, так і його оригіналу.
 
Та обставина, що 10 квітня 2008 року видавався дублікат свідоцтва про право на частку ОСОБА_3 у спірній квартирі не робить недійсним оригінал свідоцтва про право власності на ім`я ОСОБА_3 на цю ж квартиру.
Позивач не оспорює, що подарованої квартири на праві власності належала її брату, за відсутності доказів не укладення такого правочину ОСОБА_3 та не надання доказів відсутності у останнього волевиявлення на укладення такого правочину, відсутні підстави для визнання його недійсним як такого що суперечить ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 
Та обставина, що позивачці  29 березня 2021 року рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі 757/18752/18-ц було відмовлено у визнанні цього ж договору нікчемним та застосуванню наслідків нікчемності договору, з зазначенням, що такий договір є оспорюваним, також не доводить недійсності договору дарування спірної квартири.  Рішенням Печерського районного суду від 29 березня 2021 року не встановлені будь-які обставини, які б свідчили про недійсність договору дарування.
 Посилання позивача на не витребування судом копії всіх сторінок паспорта ОСОБА_3 з спадкової справи , відкритої після смерті ОСОБА_5 , витягу про реєстрацію у спадковому реєстрі права власності ОСОБА_3 , станом на 18 квітня 2004 року у приватного нотаріуса Бойка  А.І. (в якому вже містилась інформація про видачу дублікату) та відомостей з БТІ щодо складання та оплати вартості довідки характеристики від 11 квітня 2008 року , яка була надана нотаріусу Бойку А.І. не може свідчити про неповноту судового розгляду, оскільки такі докази не можуть беззаперечно свідчити про не укладеність договору дарування 18 квітня 2008 року ОСОБА_3 . Крім того в матеріалах справи наявні і копії матеріалів спадкової справи, які позивач просила витребувати і витяг з реєстру станом на 18 квітня 2008 року, з якого вбачається, що в реєстрі станом на 18 квітня 2008 року, була відмітка про видачу дублікату.
Так, отримавши дублікат 10 квітня 2008 року, ОСОБА_3 міг віднайти оригінал свідоцтва і нотаріусу подати оригінал свідоцтва про право власності на подароване ним майно. 
Та обставина, що після смерті брата, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 позивача не впускали в спірну квартиру та наявність відкритих кримінальних проваджень, щодо вбивства ОСОБА_3 з метою заволодіння його майном, також не доводить недійсність правочину з заявлених позивачем підстав. Жодного вироку по кримінальним справам, яким би було встановлено вчинення злочину  на час вирішення спору немає. 
На підставі вищевикладеного, колегія суддів встановила, що позивачем не доведено, що зміст укладеного ОСОБА_3 18 квітня 2008 року договору дарування спірної квартири суперечить ЦК України іншим актам цивільного законодавства , моральним засадам суспільства не відповідав внутрішній волі дарувальника.
З огляду на недоведеність вимог про недійсність правочину, позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності на частину спірної квартири за ОСОБА_4 , як похідні від першої вимоги, також задоволенню не підлягають.
 
За змістом частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).
 
Враховуючи, вищевикладене, а також вимоги ст. 376 ЦПК України, та встановлення судом, що рішення районного суду ухвалено з порушенням  норм  процесуального права, за не відповідності висновків суду встановленим обставинам та допущено неповноту судового розгляду, колегія суддів виснує, що рішення Печерскього районного суду м. Києва від 22 лютого 2024 року необхідно змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. 
 
Щодо апеляційної скарги на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 08 квітня 2024 року про відмову у задоволенні заяви про роз`яснення рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 лютого 2024 року.
 
Відмовляючи в роз`ясненні рішення суд першої інстанції керувався тим, що роз`ясненню підлягають лише ті рішення, у виконанні яких виникли труднощі, тобто якщо рішення є незрозумілим, і це ускладнює його реалізацію. 
Суд вказував, що якщо фактично порушується питання про роз`яснення мотивів прийняття рішення, суд відмовляє в роз`ясненні рішення.
Крім того суд зазначав, що роз`ясненню підлягають лише ті судові рішення, які набрали законної сили та які підлягають виконанню у випадку, якщо вони не виконані або не закінчився строк, протягом якого рішення може бути пред`явлене до примусового виконання.
 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки такий висновок є законним та обґрунтованим.
 
Згідно ст. 271 ЦПК України за заявою учасників справи, державного виконавця, приватного виконавця суд роз`яснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення.
Подання заяви про роз`яснення судового рішення допускається, якщо судове рішення ще не виконане або не закінчився строк, протягом якого рішення може бути пред`явлене до примусового виконання.
Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 21 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року відповідно до статті 221 ЦПК роз`яснення рішення суду, а не ухвали, можливе тоді, коли воно не містить недоліків, що можуть бути усунені лише ухваленням додаткового рішення, а є незрозумілим, що ускладнює його реалізацію. Зазначене питання розглядається судом, що ухвалив рішення, і в ухвалі суд викладає більш повно та ясно ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не вносячи змін у суть рішення і не торкаючись питань, які не були предметом судового розгляду. Роз`яснення рішення не допускається, якщо воно виконане або закінчився установлений законом строк, протягом якого рішення може бути пред`явлене до виконання. Якщо фактично порушено питання про зміну рішення або внесення в нього нових даних, у тому числі й роз`яснення мотивів ухваленого рішення, суд ухвалою відмовляє в роз`ясненні рішення.
 
Якщо фактично порушено питання про зміну рішення або внесення в нього нових даних, у тому числі й роз`яснення мотивів ухваленого рішення, суд ухвалою відмовляє в роз`ясненні рішення.
Зазначені норми права свідчать про те, що роз`яснення судового рішення зумовлено його нечіткістю, якщо воно є неясним та незрозумілим для осіб, щодо яких воно постановлене, так і тих, що будуть здійснювати його виконання. Суть роз`яснення полягає в тому, що суд не повинен давати відповіді на нові та невирішені ним вимоги, він лише має роз`яснити положення постановленого ним рішення, які нечітко ним сформульовані, що позбавляє можливості його виконання.
Роз`ясненню підлягає виключно резолютивна частина рішення у разі, якщо вона допускає неоднозначність його тлумачення, що може спричинити виникнення проблемних питань, пов`язаних із виконанням цього рішення.
 
Звертаючись із заявою про роз`яснення судового рішення, позивач просила роз`яснити який наданий доказ, суд, взяв за основу при прийнятті рішення від 22 лютого 2024 року.
Тобто позивач фактично просила роз`яснити мотиви ухваленого судом рішення.
 За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви про роз`яснення рішення суду.
 
Щодо апеляційної скарги на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 08 квітня 2024 року про відмову у задоволенні заяви про виправлення описки у рішенні Печерського районного суду міста Києва від 22 лютого 2024 року
 
Відмовляючи у задоволені заяви про виправлення описки у рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 лютого 2024 рокусуд першої інстанції вказував, що наведені в заяві обставини , а саме : помилкове формулювання змісту позовних вимог в частині нікчемності правочину, не можуть бути підставою для внесення виправлень в рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 лютого 2024 року, оскільки ці обставини не є описками чи арифметичними помилками у розумінні ст.269 ЦПК України, а фактично зводяться до зміни змісту її описової частини.
 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки такий висновок відповідає вимогам закону.
 
Відповідно до частини першої статті 269 ЦПК України суд може з власної ініціативи або за заявою учасників справи виправити допущені в рішенні чи ухвалі описки чи арифметичні помилки.
Описки - це помилки, зумовлені неправильним написанням слів. Виправленню підлягають лише ті описки, які мають істотний характер. До таких, зокрема, належить написання прізвищ та імен, адрес, найменувань спірного майна, зазначення дат та строків. Особливо це стосується резолютивної частини рішення. В резолютивній частині будь-яка описка має істотне значення, оскільки вона може утруднити виконання рішення.
Для того щоб були наявні підстави для виправлення описки, помилка має відповідати таким критеріям: 1) вона повинна бути технічною, тобто спричиненою випадковими огріхами під час друкування тексту судового рішення (неуважністю суду, автоматичним виправленням текстовим редактором тощо); 2) таку технічну помилку має бути допущено під час складання тексту судового рішення самим судом; 3) помилка повинна бути мимовільною та випадковою, а не обумовленою цитуванням документів, у яких було допущено помилки іншими учасниками судового процесу (позивачем, відповідачем, експертом тощо).
Не є опискою граматичні помилки, які не спотворюють текст судового рішення та не призводять до його неправильного сприйняття: неправильне розташування розділових знаків, неправильні відмінки слів, застосування русизмів та діалектизмів тощо.
Вирішуючи питання про виправлення описок чи арифметичних помилок, допущених у судовому рішенні, суд не має права змінювати зміст судового рішення, він лише усуває такі неточності, які впливають на можливість реалізації судового рішення чи його правосудності.
При цьому, в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що вирішуючи питання про виправлення описок чи арифметичних помилок, допущених у судовому рішенні (рішенні або ухвалі), суд не має права змінювати зміст судового рішення, він лише усуває такі неточності, які впливають на можливість реалізації судового рішення чи його правосудності.
Так, Верховний Суд у постанові від 21 липня 2020 року у справі № 521/1074/17 зазначив, що описка - це зроблена судом механічна (мимовільна, випадкова) граматична помилка в рішенні, яка допущена під час його письмово-вербального викладу (помилка у правописі, у розділових знаках тощо). Виправленню підлягають лише ті описки, які мають істотний характер. До таких належать написання прізвищ та імен, адрес, зазначення дат та строків тощо.
 
Таким чином, опискою є зроблена судом механічна помилка у визначенні об`єкта присудженого, сторони, адреси, строку виконання та інше, які мають істотний характер. Опискою слід вважати помилку, що порушує правила граматики, синтаксису, пунктуації, нумерації, що мають вплив на зміст судового рішення та його виконання.
До описок слід відносити неточності, пов`язані з написанням окремих слів, зокрема імен, учасників процесу, назв підприємств.
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшоввірного висновку, що підстави для задоволення заяви про виправлення описок відсутні, оскільки обставини в які заявник просить внести виправлення не є описками чи арифметичними помилками у розумінні ст.269 ЦПК України.
Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційним судом встановлено, що ухвали Печерскього районного суду від 08 квітня 2024 року, щодо відмови в задоволенні заяв позивачки про виправлення описки та про роз`яснення рішення постановлені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційні скарги на такі ухвали залишаються без задоволення. 
Враховуючи, що в задоволенні позову за результатами апеляційного перегляду позивачу відмовлено, керуючись ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору їй не відшкодовуються. Інші учасники не заявляли про відшкодування судових витрат.
Керуючись ст. ст. 268, 367,368, 374- 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд
 
ПОСТАНОВИВ
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 лютого 2024 року -  задовольнити частково.
 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 лютого 2024 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 08 квітня 2024 року про відмову у задоволенні заяви про роз`яснення рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 лютого 2024 року -  залишити без задоволення.
 
Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 08 квітня 2024 року про відмову у задоволенні заяви про роз`яснення рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 лютого 2024 року - залишити без змін.
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 08 квітня 2024 року про відмову у задоволенні заяви про виправлення описки у рішенні Печерського районного суду міста Києва від 22 лютого 2024 року -  залишити без задоволення.
 
Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 08 квітня 2024 року про відмову у задоволенні заяви про виправлення описки у рішенні Печерського районного суду міста Києва від 22 лютого 2024 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
 
Повний текст постанови складено 27 червня 2024 року.
 
Головуючий                                                                                    О. В. Желепа
 
Судді                                                                                                 О. Ф. Мазурик
 
                                                                                                           О. В. Немировська