П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

26 вересня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 947/14854/24	
                                                                                                                                     Головуючий в 1 інстанції: Васильків О.В.
                                                                                Дата і місце ухвалення 31.07.2024 р., м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний  суд  в складі колегії суддів:  

                        судді – доповідача – Шеметенко Л.П.
                                                     судді – Градовського Ю.М.
                                                     судді – Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції на рішення Київського районного суду м. Одеси від 31 липня 2024 року за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції, Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, в якому позивач просив суд визнати протиправною та скасувати постанову ЕНА № 1920777 від 16.04.2024, якою ОСОБА_1 визнано винним у порушенні ч. 3 ст. 122 КуПАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 680,00 грн. та закрити справу про адміністративне правопорушення.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 31 липня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. 
Визнано протиправною та скасовано постанову серії ЕНА № 1920777 від 16.04.2024 року, якою до ОСОБА_1 застосовано адміністративне стягнення (штраф) в розмірі 680,00 грн. за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 122 КУпАП, і закрито справу про адміністративне правопорушення. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Департамент патрульної поліції подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким позовну заяву залишити без задоволення.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт вказує, що 16.04.2024 року було виявлено транспортний засіб MERSEDES-BENZ В250Е, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням громадянина ОСОБА_1 , який здійснив рух по смузі для маршрутних транспортних засобів, чим порушив п. 17.1 Правил дорожнього руху, вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 122 КУпАП. Апелянт зазначає, що факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення підтверджується відеозаписами з відеореєстратора зі службового транспортного засобу інспекторів, а також відеозаписами з нагрудних відеореєстраторів інспекторів, які є належними доказами вчиненого правопорушення. Апелянт звертає увагу, що під час спілкування інспектора з позивачем, останній не заперечував той факт, що він рухався по смузі для маршрутних транспортних засобів, однак зазначив, що такий рух був обумовлений необхідністю здійснення маневру повороту праворуч, проте на транспортному засобі не було увімкнено покажчик правого повороту, що могло б підтвердити намір зробити такий маневр.
ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, згідно якої суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.  
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серія ЕНА № 1920777 від 16.04.2024 року позивача ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 122 КпАП України у вигляді штрафу в розмірі 680 грн. З вказаної постанови вбачається, що ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом MERSEDESBENZ В250Е, реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснив зупинку (рух) на смузі для маршрутних ТЗ, позначеною дорожнім знаком 5.8, чим порушив п.17.1. ПДР - На дорозі із смугою для маршрутних Т/З, позначеній дорожнім знаком 5.8 або 5.11 забороняються рух і зупинка ін. Т/З на цій смузі.
Вважаючи вказану постанову протиправною, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
Суд першої інстанції, вирішуючи справу та задовольняючи адміністративний позов, дійшов висновку про відсутність належних доказів, у розумінні ст. 251 КУпАП України, які б свідчили про вчинення позивачем інкримінованого йому правопорушення.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на викладене.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 та 2 статті 7 КУпАП встановлено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність (ч. 1 ст. 9 КУпАП).
Положеннями ст. 245 КУпАП зазначено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Нормами п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП передбачено, що обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення.
Зі змісту ст. ст. 258, 276, 277 КУпАП вбачається, що справи про адміністративні правопорушення, зокрема передбачені ч. 2 ст. 122 КУпАП, розглядаються уповноваженою особою невідкладно, після виявлення правопорушника та отримання відомостей про суб`єкта цього правопорушення.
Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 72 КАС України).
При цьому, нормами ч. 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Частиною 1 статті 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
Положеннями ст. 252 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Порядок використання фото та відео техніки встановлюється п. 9 ч. 1 ст. 31 та ст. 40 Закону України «Про національну поліцію».
При цьому норма статті 31 Закону України «Про національну поліцію» є загальною нормою, яка безпосередньо не регламентує порядок застосування технічних приладів та технічних засобів.
Спеціальною нормою, яка регламентує порядок застосування технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису є ст. 40 Закону України «Про національну поліцію».
Пункт 2 частини 1 статті 40 Закону України «Про національну поліцію» чітко встановлює порядок використання техніки в правовідносинах щодо безпеки дорожнього руху, види техніки та умови її використання.
Відповідно до п. 2 частини 1 ст. 40 Закону України «Про національну поліцію» встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: забезпечення дотримання правил дорожнього руху.
Частиною 2 ст. 40 Закону України «Про національну поліцію» встановлено, що інформація про змонтовану/розміщену автоматичну фототехніку і відеотехніку повинна бути розміщена на видному місці.
Апелянт, на підтвердження правомірності оскаржуваної постанови посилається та відеозапис з нагрудної камери поліцейського та відеозапис з відеореєстратора патрульного автомобіля, якими на його думку підтверджується факт скоєння позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 122 КУпАП.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до статті 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.
Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.
Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
Отже, приписами частини 3 статті 283 КУпАП чітко передбачено імперативний обов`язок відповідача щодо зазначення технічного засобу яким здійснено фото або відеозапис у постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.
У разі відсутності в оскаржуваній постанові по справі про адміністративне правопорушення посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис, такий відеозапис не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення.
Також, колегія суддів звертає увагу на те, що процесуальний обов`язок щодо доказування правомірності винесення постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності відповідно до положень діючого на час виникнення спірних правовідносин процесуального законодавства покладено на відповідача.
В контексті наведеного слід зауважити, що дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень (в даному випадку - інспектором патрульної поліції) при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.
Аналогічна правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 15.11.2018 по справі № 524/5536/17, від 17.07.2019 по справі № 295/3099/17 та від 13.02.2020 року по справі № 524/9716/16-а, від 05.03.2020 по справі №607/7987/17.
Щодо посилань апелянта на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 536/583/17, колегія суддів зауважує, що згідно висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року (справа № 755/10947/17), суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.
Колегія суддів зазначає, оскільки оскаржувана постанова не містить посилань на технічні засоби, за допомогою яких здійснено відеозапис, вказані докази не можуть вважатись належними та допустимими у розумінні КАС України, чим спростовуються доводи апелянта у цій частині. Більш того, відеозаписи з нагрудних відеокамер поліцейських не містять фіксації вчинення позивачем будь-якого правопорушення.
Водночас, сама по собі постанова про адміністративне правопорушення не може виступати доказом вчинення особою такого правопорушення.
Колегія суддів звертає увагу на висновки Верховного Суду у межах справи  №177/525/17, викладені у постанові від 08.07.2020 року, згідно яких навіть факт визнання особою вини у порушенні ПДР не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень за відсутності інших належних доказів і не звільняє відповідача від доведення правомірності свого рішення.
Інших доказів, які б свідчили про наявність у позивача вини у вчиненні адміністративного правопорушення, за яке він був притягнутий до відповідальності, зокрема, пояснень свідків, матеріали справи не містять.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність належних доказів вчинення позивачем правопорушення, встановленого частиною 3 статті 122 КУпАП, оскільки відеозаписи, надані відповідачем на підтвердження факту порушення позивачем правил дорожнього руху, не можуть вважатися належним доказом у зв`язку з тим, що оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не містить посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснені дані відеозаписи.
Оскільки відповідачем не було надано до суду жодних належних доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення, тому колегія суддів вважає, що відсутні підстави для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності згідно ч.3 ст. 122 КУпАП.
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.
Колегія суддів зазначає, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього.
З урахуванням доводів апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Доводи та міркування, викладені в апеляційній скарзі, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
З огляду на все вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно встановлено обставини у справі, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість судового рішення.
За таких обставин підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції – залишити без задоволення. 
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 31 липня 2024 року  – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судове рішення складено у повному обсязі 26.09.2024 р. 

Суддя-доповідач:                                                                         Л.П. Шеметенко

Суддя:                                                                                           Ю.М. Градовський 

        Суддя:                                                                                           І.О. Турецька