ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
02 вересня 2024 року
м. Київ
 
справа № 643/20924/19
провадження № 61-7743св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідачка - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Агаєва Сабіна Мирсаррафівна, на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 23 грудня 2021 року у складі судді Каращука Т. О. та постанову Харківського апеляційного суду від 20 квітня 2023 року у складі колегії суддів: Тичкової О. Ю., Маміної О. В., Пилипчук Н. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Московського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
В обґрунтування позовної заяви вказувала на те, що 04 серпня 2017 року між нею та ОСОБА_2 укладений договір позики, відповідно до умов якого відповідачка отримала від позивачки суму грошових коштів у розмірі 208 000,00 грн зі сплатою процентів за користування грошовими коштами у розмірі 6,875 % від суми позики щомісячно на місяць за умови дострокової оплати (наперед) або 1,5 %                                у календарний день за період, за який проценти не були сплачені достроково. Факт отримання грошових коштів підтверджується підписом ОСОБА_2 у договорі позики від 04 серпня 2017 року. Кінцевий строк повернення позики 03 серпня            2018 року в м. Харкові. На момент звернення до суду відповідачка зобов`язання за договором позики не виконала, тому позивачка просила стягнути з неї заборгованість у розмірі 10 677 576,00 грн, що складається з: грошових коштів, що були позичені, у сумі 208 000,00 грн; пені у розмірі 8 517 600,00 грн; штрафу                    у розмірі 208 000,00 грн; інфляційних збитків у розмірі 40 456,00 грн; річних процентів у сумі 1 703 520,00 грн.
Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила задовольнити її позов.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2019 року, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного суду від 11 березня 2020 року, справу направлено за підсудністю до Лозівського міськрайонного суду Харківської області.
07 грудня 2020 року винесено заочне рішення у справі.
На підставі заяви відповідачки, ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 29 січня 2021 року заочне рішення скасовано та призначено справу до розгляду.
Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 26 травня            2021 року задоволено клопотання представниці відповідачки та призначено судово-почеркознавчу експертизу у справі.
Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 23 грудня          2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 04 серпня 2017 року у сумі 6 011 882,71 грн, що складаються з: грошових коштів у сумі 208 000,00 грн, що були позичені за договором позики; пені у розмірі 4 752 800,00 грн; інфляційних втрат            у розмірі 21 482, 71 грн; річних процентів у сумі 1 029 600,00 грн. Стягнуто                         з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 5 407,98 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що експертом було встановлено, що підпис у договорі позики виконано відповідачкою, фактично отримані позичальником кошти, про що свідчить                 пункт 2 договору позики, в добровільному порядку ОСОБА_1 не повернуті, тому з відповідачки належить стягнути суму позики у розмірі 208 000,00 грн. Оскільки позивачка просила стягнути пеню та штраф, розмір яких визначений умовами договору позики, проте чинним законодавством запроваджено заборону одночасного застосування подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, тому суд вирішив стягнути із відповідачки лише пеню у розмірі 5 % від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання за кожен день прострочення зобов`язання, що відповідає меті справедливості та законності,              та відмовити в частині стягнення штрафу.
Водночас місцевий суд не погодився із розрахунком позивачки, здійсненим за період із 24 серпня 2017 року до 05 листопада 2019 року, зважаючи на те, що пеня нараховується на невиконане зобов`язання або неналежне виконання зобов`язання, тому пеня підлягає стягненню, починаючи з дня, наступного після визначеної у договорі дати погашення боргу, тобто з 04 серпня 2018 року. Суд самостійно розрахував суму пені у розмірі 4 752 800,00 грн, взявши за основу             457 днів прострочення, помножених на суму простроченого зобов`язання в розмірі 208 000,00 грн та 5 % (розмір пені, визначений сторонами у договорі).
Також суд самостійно розрахував суму процентів річних, що підлягають стягненню з відповідачки, за період з 04 серпня 2018 року до 05 листопада 2019 року, в сумі 1 029 600,00 грн та інфляційні втрати за період із вересня 2018 року до жовтня 2019 року в розмірі 21 482,71 грн.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Харківського апеляційного суду від 20 квітня 2023 року апеляційну скаргу Агаєвої С. М. , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , задоволено частково. Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 23 грудня                2021 року змінено в частині суми стягнення. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 04 серпня 2017 року у сумі 1 467 082,71 грн, що складаються з: грошових коштів у сумі 208 000,00 грн, що були позичені за договором позики; пені у розмірі 208 000,00 грн; інфляційних втрат            у розмірі 21 482,71 грн; річних процентів у сумі 1 029 600,00 грн. Стягнуто                           з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 7 625,67 грн, сплачений у суді першої інстанції.
Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надав належну оцінку обставинам справи та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення основного боргу у розмірі           208 000,00 грн, суми процентів річних у розмірі 1 029 600,00 грн та інфляційних втрат у сумі 21 482,71 грн.
Проте суд апеляційної інстанції не погодився із розрахунком пені у розмірі 4 752 800,00 грн за 457 днів прострочення, оскільки стягнення із відповідачки на користь позивачки пені у розмірі, що більше ніж удвічі перевищує суму простроченого зобов`язання, не можна вважати таким, який би відповідав завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи, тому, з урахуванням частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), суд зменшив розмір неустойки, що підлягає стягненню з відповідачки на користь позивачки, до 208 000,00 грн, що, на думку апеляційного суду, відповідатиме принципу пропорційності у цивільному судочинстві. Зазначене стало підставою для зміни рішення суду першої інстанції у відповідній частині.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Агаєва С. М., у травні 2023 року через засоби поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 23 грудня 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 20 квітня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Касаційна скарга містить також клопотання про зупинення виконання постанови Харківського апеляційного суду від 20 квітня 2023 року.
 
Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, представниця заявниці посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, зокрема, без урахування висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц та постановах Верховного Суду України від 11 листопада              2015 року у справі № 6-1967цс15 та від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України). Зазначає також, що судами прийнято судові рішення                    з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
У касаційній скарзі також вказано, що відповідачка не підписувала договір, грошові кошти за ним не отримувала; в розумінні приписів статті 203 ЦК України наданий позивачкою договір позики є нечинним, оскільки він: не містить відомостей де, коли, в якому розмірі, в якій валюті та при яких обставинах було отримано відповідачкою від позивачки гроші; не містить підтвердження процентної ставки; немає відомостей про виконання відповідачкою пунктів 3 та 9 договору; вказані пункти суперечать загальним засадам цивільного законодавства, регламентованих приписами статті 3 ЦК України, таким як неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини та свободу підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. У матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достатні докази, що підтверджують передачу грошових коштів та наявність між сторонами правовідносин за договором позики, тому позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за договором позики                        є недоведеними.
 
Відзиви на касаційну скаргу станом на час розгляду справи Верховним Судом не надходили.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду касаційна скарга  ОСОБА_2 передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Погрібний С. О., Ступак О. В.
Ухвалою Верховного Суду від 12 червня 2023 року касаційну скаргу залишено без руху, надано строк для доплати судового збору у розмірі 8 394,04 грн.
У строк, визначений в ухвалі, представницею заявниці подано квитанцію про сплату судового збору у розмірі 8 394,04 грн.
Ухвалою Верховного Суду від 11 серпня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі (з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389), витребувано матеріали справи № 643/20924/19 із Лозівського міськрайонного суду Харківської області, відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання постанови Харківського апеляційного суду від 20 квітня 2023 року та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
У вересні 2023 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи № 643/20924/19.
Розпорядженням в.о. заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 27 червня 2024 року № 863/0/226-24 на підставі службових записок судді Гулейкова І. Ю.  призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.
 
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 27 червня 2024 року справу передано судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                         є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених             у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                 з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди попередніх інстанційвстановили, що 04 серпня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір позики, відповідно до умов якого відповідачка отримала від позивачки суму грошових коштів у розмірі 208 000,00 грн зі сплатою процентів за користування грошовими коштами у розмірі 6,875 % від суми позики щомісячно на місяць за умови дострокової оплати (наперед) або 1,5 %                               у календарний день за період, за який проценти не були сплачені достроково. Кінцевим строком повернення позики вказано 03 серпня 2018 року.
 
Як передбачено пунктом 1 договору позики, позикодавець передав у власність позичальника, а позичальник прийняв у власність суму готівкою в розмірі 208 000,00 грн зі строком погашення боргу готівкою не пізніше 03 серпня                     2018 року.
 
Згідно з пунктом 11 договору позики, якщо позичальник прострочить виконання грошового зобов`язання за договором, він зобов`язаний сплатити на користь позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 365 % річних від простроченої суми.
 
Відповідно до пункту 16 договору позики позичальник зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 100 % від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
 
Пунктом 17 договору позики на позичальника покладається зобов`язання сплатити пеню у розмірі 5 % від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання за кожен день прострочення зобов`язання.
 
Добровільно станом на момент звернення до суду відповідачка зобов`язання не виконала.
 
Відповідно до наданого позивачкою розрахунку заборгованість ОСОБА_2 за договором позики складає 10 677 576,00 грн, з яких 208 000,00 грн - сума позичених коштів; 8 517 600,00 грн - пеня; 208 000,00 грн - штраф; 40 456,00 грн -  інфляційні збитки; 1 703 520,00 грн - річні проценти.
 
Згідно з висновком експерта від 30 вересня 2021 року № 17133 підпис від імені ОСОБА_2 в договорі позики на зворотній стороні аркуша документа, в рядку «ПОЗИЧАЛЬНИК:» виконаний ОСОБА_2 . Рукописний запис « ОСОБА_2 » в договорі позики на зворотній стороні аркуша документа, в рядку «ПОЗИЧАЛЬНИК:» виконаний ОСОБА_2 .

Правове регулювання та мотиви, з яких виходить Верховний Суд
 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Встановлено й це підтверджується матеріалами справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права,               а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
За загальним правилом, визначеним у статях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
 
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням                                      є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
 
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
Згідно з частинами першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням                          є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
 
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.
 
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним                          з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
 
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
 
Письмова форма договору позики, з огляду на його реальний характер, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник,              а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
 
Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16 (провадження № 61-33115св18), від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16 (провадження № 61-20376св18), від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 (провадження №61-42076св18) та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц (провадження № 61-47793св18).
 
За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
 
Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
 
Відповідно до вимог статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
 
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
 
Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
 
Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
 
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
 
Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, а саме відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
За приписами статей 611, 612 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
 
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).
 
За змістом положень параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення позики чи сплати процентів за позикою) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі.
 
Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).
 
Згідно зі статтею 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Проценти на неустойку не нараховуються.
 
Відповідно до статті 552 ЦК України сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі. Сплата (передання) неустойки не позбавляє кредитора права на відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
 
Згідно частиною першою статті 624 ЦК України якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.
 
Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України (частина перша статті 1050 ЦК України).
 
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
 
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
 
Відповідно до змісту статей 524, 533-535 та 625 ЦК України грошовим                             є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим                     є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
 
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
 
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
 
Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року                у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, дійшла до висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.
 
У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року               у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зроблено висновок, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним. Наслідки недійсного правочину також не застосовуються до правочину який не вчинено. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.
 
У контексті вищезазначеного, колегія суддів звертає увагу на те, що відсутність волевиявлення сторони договору свідчить про його неукладеність, а тому                          в задоволенні позову може бути відмовлено з цих підстав.
 
Проте у цій справі відповідачкою не спростовано факт підписання нею договору позики та отримання грошових коштів, а відповідний висновок судової почеркознавчої експертизи, проведеної за клопотанням сторони відповідачки, підтвердив, що підпис від імені ОСОБА_2 , який міститься у договорі позики             від 04 серпня 2017 року, укладеному між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виконаний ОСОБА_2 (а. с. 200-215 т. 1).
 
Свобода договору полягає у вільному виявленні волі сторін на вступ у договірні відносини. Волевиявлення учасників договору передбачає відсутність жодного тиску з боку контрагента або інших осіб.
 
З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця стаття 1051 ЦК України надає позичальникові право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання чи навпаки, непередання грошових коштів або речей, доводить та сторона, яка посилається на таку обставину.
 
Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
 
У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
 
В разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню (постанова Великої Палати Верховного Суду            від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц, провадження № 14-203цс19).
 
Відповідачка під час розгляду справи таку презумпцію не спростувала, таким чином право вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за договором позики, яке виникло у неї на підставі чинного правочину, презюмується.
 
Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
 
Колегія суддів зауважує, що касаційний суд не наділений повноваженнями досліджувати докази та надавати їм оцінку.
 
Ураховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновками судів про те, що відповідачкою порушено зобов`язання щодо своєчасного повернення суми боргу за договором позики, яка була доведена позивачкою, а тому з відповідачки на користь позивачки підлягають до стягнення позичені нею 208 000,00 грн, які вона вчасно не повернула, та нараховані на них пеня, інфляційні втрати та проценти, передбачені умовами договору. Суди правильно врахували та дослідили висновок експерта від 30 вересня 2021 року № 17133, відповідно до якого підпис від імені ОСОБА_2 в договорі позики на зворотній стороні аркуша документа,             в рядку «ПОЗИЧАЛЬНИК:» виконаний ОСОБА_2 ; рукописний запис « ОСОБА_2 » в договорі позики на зворотній стороні аркуша документа, в рядку «ПОЗИЧАЛЬНИК:» виконаний ОСОБА_2 . Таким чином, доводи касаційної скарги про те, що відповідачка не підписувала договір позики від 04 серпня                2017 року, не знайшли своє підтвердження.
 
Згідно з частиною першою статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.
 
Доводи касаційної скарги про те, що договір позики не містить відомостей про передачу позичальнику зазначеної в договорі суми позики, спростовуються його змістом, зокрема пунктом 1 договору, за змістом якого позикодавець                  ( ОСОБА_1 ) передав у власність позичальника ( ОСОБА_2 ), а позичальник прийняв у власність суму готівкою в розмірі 208 000,00 грн зі строком повного погашення боргу готівкою не пізніше 03 серпня 2018 року, та пунктом 2 цього договору, відповідно до якого позичальник свідчить, що отримав гроші готівкою від позикодавця повністю, ще до підписання договору та отримав оригінал цього договору. Отже, твердження заявниці про не укладення договору позики не відповідає дійсності.
 
Посилання відповідачки на невиконання нею пунктів 3 (про те, що позичальник зобов`язаний протягом трьох днів після укладення договору надати позикодавцю звіти та будь-які інші документи, які містять відомості, котрі можна використати для оцінки фінансового стану позичальника) та 9 договору позики (про те, що договір супроводжується акцесорними відносно нього договорами (правочинами) сторін про забезпечення у повному обсязі виконання договору позичальником, зокрема притриманням та заставою), їх невідповідність загальним засадам цивільного законодавства відхиляються судом касаційної інстанції, оскільки це не стосується предмету та підстав позову, і зазначене не позбавляє ОСОБА_2 від зобов`язання з повернення грошових коштів, отриманих у позику.
 
Доводи касаційної скарги про те, що договір позики від 04 серпня 2017 року не містить підтвердження процентної ставки, не можуть бути підставою для скасування правильних за своєю суттю рішень судів, оскільки проценти як складова боргу ОСОБА_2 не пред`являлися до стягнення позивачкою. Сума річних процентів, стягнута судами на підставі частини другої статті 625 ЦК України, розрахована позивачкою, виходячи з пункту 11 договору позики.
 
Відповідачка не надала суду свого розрахунку, чи інших доказів, які б давали суду підстави для встановлення іншого розміру заборгованості, ніж той, який надала позивачка та відкоригований судом в частині періоду стягнення заборгованості.              У свою чергу касаційна скарга не містить доводів щодо неправильності відповідних розрахунків.
 
Посилання касаційної скарги на неврахування судом відповідних правових висновків Верховного Суду є безпідставними, так як висновки судів у наведених справах зроблені за інших фактичних обставин, правовідносини не є подібними.
 
Так, у справі № 6-1967цс15 Верховний Суд України, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позову про стягнення боргу за договором позики, вказав, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. У справі, яка переглядається, з розписки, складеної 25 січня 2008 року, випливає, що 30 липня 2007 року у м. Києві відповідачем отримано від позивача 500 тис. доларів США для викупу земельної ділянки Грибовичі. Отже, розписка про отримання грошових коштів не містить зобов`язання про їх повернення. Таким чином, суди не встановили справжньої правової природи укладеного між сторонами договору та дійшли помилкового висновку про укладення договору позики. Отже, у справі, яка переглядається, судами неправильно застосовано  статті 1046, 1047, 1049 ЦК України та зроблено помилковий висновок про те, що між сторонами укладено договір позики.
 
У справі № 6-2789цс16 за позовом фізичної особи до товариства з обмеженою відповідальністю «Маслоленд» (далі - ТОВ «Маслоленд») про стягнення коштів за договорами позики Верховний Суд України скасував рішення судів попередніх інстанцій та направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки квитанції до прибуткових касових ордерів від 18 грудня 2013 року та 18 січня              2014 року про отримання ТОВ «Маслоленд» від позивача грошових коштів не досліджувалися судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій при ухваленні судових рішень, вказавши при цьому, що договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, адже після його укладення всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або відповідної кількості речей того ж роду й такої ж якості, несе позичальник,               а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
 
У справі № 464/3790/16-ц у спорі між фізичними особами про стягнення заборгованості за договорами позики суди встановили, що 04 березня                   2015 року відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 75 000,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 04 серпня 2015 року, про що склав розписку. Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач, крім переданих відповідачу            в позику 75 000,00 доларів США, просив стягнути на його користь 2 669,11 доларів США - 3 % річних згідно із частиною другою статті 625 ЦК України, а також проценти за користування чужими коштами в розмірі 24 577,74 доларів США на підставі частини першої статті 1048 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду по суті спору у наведеній справі дійшла декількох висновків, зокрема суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши те, що відповідач не виконав умов укладеного із позивачем договору позики, оформленого розпискою, факт власноручного підписання якої та отримання спірної суми коштів відповідач підтвердив у поданій 18 жовтня 2016 року до Франківського районного суду м. Львова позовній заяві про визнання, в тому числі й спірного правочину удаваним, оскільки у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернув, зробив правильний висновок, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу з урахуванням сум, визначених частиною другою статті 625 ЦК України. Окрім цього, як укладення, так і виконання окремих договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми                 в іноземній валюті. З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (далі - НБУ). Облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані,                 з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається                у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.
 
У кожній із наведених справ суди виходили із конкретних обставин справи та фактичної доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх                               у сукупності.
 
Аргументи касаційної скарги про формалізм судів при розгляді цієї справи відхиляються, оскільки спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень, матеріалами справи, обсягом досліджених доказів та зводяться до незгоди із ухваленим судами рішенням про часткове задоволення позову.
 
Верховний Суд також відхиляє доводи касаційної скарги про те, що судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права з посиланням на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження при касаційному перегляді оскаржуваних судових рішень. 
 
Інші доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваних судових рішеннях, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявниці з висновками судів щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судами, а переоцінювати докази Верховний Суд не може в силу закону.
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги спростовуються матеріалами справи, змістом оскаржуваних судових рішень, зводяться до незгоди з висновками судів, переоцінки доказів у справі, що в силу приписів статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, чи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявницею норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленими судовими рішеннями про часткове задоволення позову.
 
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію                           про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
 
ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи           (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції (в незміненій за результатами апеляційного перегляду справи частині) та постанову апеляційного суду - без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. Витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргуОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Агаєва Сабіна Мирсаррафівна, залишити без задоволення.
 
Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 23 грудня              2021 року (в незміненій за результатами апеляційного перегляду справи частині) та постанову Харківського апеляційного суду від 20 квітня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,                 є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Судді:	І. Ю. Гулейков	
 	         	
 	Р. А. Лідовець	
 	         	
 	Д. Д. Луспеник