Номер провадження: 22-ц/813/3503/24 
Справа № 494/1854/23
Головуючий у першій інстанції Панчишин А. Ю.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.06.2024 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого – Лозко Ю.П.
суддів: Кострицького В.В., Коновалової В.А.,
за участю секретаря судового засідання – Пересипка Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Ковтун Катерина Володимирівна
на рішення Березівського районного суду Одеської області від 09 листопада 2023 року
у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису,
встановив:

У жовтні 2023 року заявниця ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаною вище заявою у якій просила видати обмежувальний припис терміном на шість місяців, яким:
- заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці її проживання, а також дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 або будь-якою іншою адресою цих осіб;
- заборонити ОСОБА_2 наближатися на 100 метрів до місця її проживання, роботи, школи інших місць частого відвідування нею та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ;
- заборонити ОСОБА_2 особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалих ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ;
- заборонити ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори або контактувати з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Вимоги вказаної заяви обґрунтовано тим, що заявниця з листопада 1998 року по 15 листопада 2022 року перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, і від цього шлюбу вони мають трьох дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
ОСОБА_2 систематично проявляє агресію відносно заявниці ОСОБА_1 та їхніх дітей, застосовуючи фізичне та психологічне насильство, тому подальше її спілкування із ОСОБА_2 , і навіть його присутність поруч створюватиме загрозу її життю та здоров`ю, а також життю та здоров`ю їхніх дітей. Ніяких позитивних змін у поведінці зацікавленої особи навіть після неодноразових попереджень, викликів поліції, притягнення до відповідальності не вбачається, ОСОБА_2 продовжує свої намагання тероризувати заявницю та дітей.
Рішенням Березівського районного суду Одеської області від 09 листопада 2023 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Видано обмежувальний припис щодо ОСОБА_2 , яким визначено заходи тимчасового обмеження його прав та покласти на нього обов`язки, а саме: заборонено ОСОБА_2 наближатися на відстань менше 100 метрів до місця роботи ОСОБА_1 ; заборонено ОСОБА_2 особисто чи через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 ; заборонено ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори або контактувати з ОСОБА_1 через інші засобу зв`язку особисто і через третіх осіб. В іншій частині заяви відмовлено. Встановлено строк дії обмежувального припису 3 (три) місяці.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Ковтун К.В. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на обставини якими обґрунтовується заява, вважає, що судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до ухвалення у справі рішення про часткове задоволення її вимог, попри встановлення судом по справі певних обставин, при цьому зазначає, що задоволення вимог її заяви у повному обсязі не матиме наслідком позбавлення ОСОБА_2 його права власності на житло, і за ч. 3 ст. 350-6 ЦПК України є можливість обмеження його судом у праві проживання у місці свого постійного проживання, оскільки він не є особою, яка не досягла відповідного віку, і вчиняючи домашнє насильство відносно неї, ОСОБА_2 також вчинював психологічні насильство і над власними дітьми, які спостерігали насильницькі його дії як батька по відношенню до їх матері, тому скаржниця просить скасувати рішення Березівського районного суду Одеської області від 09 листопада 2023 року та задовольнити її вимоги у повному обсязі. 
У судове засідання учасники справи будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду не відповідає вказаним вимогам.
Задовольняючи частково заявлені ОСОБА_1 вказані вище вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що заявниця, як жертва такого насильства, потребує захисту у порядку, передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», однак будь-яких доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_2 як батьком домашнього насильства відносно своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_1 суду не надано та таких судом не здобуто, крім того, ОСОБА_2 позитивно характеризується за місцем роботи, і не перебуває на обліку в наркологічному кабінеті, офіційно працевлаштований, є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , доказів наявності іншого житла у нього заявницею не подано, а відтак заборона йому проживати (перебувати), та наближатися на 100 метрів до місця свого проживання та проживання його неповнолітніх дітей за адресою: АДРЕСА_1 є невиправданим обмежувальним заходом, який порушуватиме його право володіння та розпорядження власним житлом.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду, з огляду на таке.
Як убачається з матеріалів справи, заявниця та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 06 листопада 1998 року, який було розірвано заочним рішенням Березівського районного суду Одеської області від 15 листопада 2022 року.
Від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають трьох дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .
На день звернення ОСОБА_1 до суду із цією заявою вона, ОСОБА_2 та їх діти проживають за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 09 жовтня 2003 року.
У період 2021-2024 років ОСОБА_2 неодноразово зверталась до поліції із заявою про вжиття заходів відносно ОСОБА_2 , який вчиняє до неї домашнє насилля.
Постановами Березівського районного суду Одеської області від 13 квітня 2023 року у справі №494/620/23, від 30 травня 2023 року у справі №494/870/23 та від 09 серпня 2023 року у справі №494/1397/23 ОСОБА_2 був притягнутий до відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП за вчинення домашнього насильства відносно своєї дружини ОСОБА_1 та визнаний винним з застосуванням адміністративного стягнення у виді штрафу.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (згідно із частинами першою та третьою статті 12 ЦПК України).
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України).
Розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених Законом про запобігання домашньому насильству або Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків», на строк від одного до шести місяців (згідно із частинами першою та другою статті 350-6 ЦПК України).
Згідно із статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди України застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права.
Домашнє насильство – діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь (пункт 3 частини першої статті 1 Закону про запобігання домашньому насильству). Пункти 4, 14 та 17 статті 1 цього закону визначають поняття економічного, психологічного та фізичного насильства.
Кривдник – особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Обмежувальний припис стосовно кривдника – встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (пункти 6 та 7 частини першої статті 1 Закону про запобігання домашньому насильству).
Оцінка ризиків – оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (пункт 9 частини першої статті 1 Закону про запобігання домашньому насильству).
Стаття 26 Закону про запобігання домашньому насильству визначає серед спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, зокрема, обмежувальний припис стосовно кривдника.
Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (частина третя статті 26 Закону про запобігання домашньому насильству).
Порядок видачі судом обмежувального припису визначається ЦПК України (згідно із частиною восьмою статті 26 Закону про запобігання домашньому насильству).
Частиною другою статті 26 Закону № 2229-VIII передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:
1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;
2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;
3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;
4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;
5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;
6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
З огляду на положення ст. 367 ЦПК України, колегія суддів не переглядає рішення суду стосовно висновків суду першої інстанції про те, що невжиття своєчасних обмежувальних заходів щодо кривдника може призвести в подальшому до завдання шкоди здоров`ю потерпілої від насильства у сім`ї, зважаючи на доведеність факту вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства відносно ОСОБА_1 впродовж тривалого часу, оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 відповідних доводів не містить, а ОСОБА_2 рішення Березівського районного суду Одеської області від 09 листопада 2023 року не оскаржує.
Разом з цим, погоджуючись із доводами апеляційної скарги щодо помилкових висновків суду першої інстанції про неможливість обмеження ОСОБА_2 у праві проживання у місці свого постійного проживання, колегія суддів зауважує про таке.
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону № 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених зазначеним вище законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу
у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. 
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. 
Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. 
Відповідно до частини першої статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Саме на захист людини, її життя і здоров`я, недоторканості та безпеки спрямоване обґрунтоване застосування обмежувального припису. В свою чергу, згідно із частиною четвертою статті 13 Конституції України держава взяла на себе зобов`язання забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності. Однак частина перша статті 63 Конституції України передбачає, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно, враховуючи що найвища соціальна цінність, закріплена у статті 3 Конституції України, переважає над конституційним правом особи, передбаченим частиною четвертою статті 13 Конституції України, що відповідає загальному інтересу суспільства, допускається обмеження останнього на користь першого в межах правил, встановлених законом. Тому висновок суду першої інстанції щодо можливості застосування обмежувального припису, за яким звернулась заявниця, не суперечить вимогам закону в цьому аспекті.
Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом № 2229-VIII, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.
У цій справі суд першої інстанції безпідставно проігнорував той факт, що життя та здоров`я, недоторканність і безпека заявниці як найвища соціальна цінність переважають над правом заінтересованої особи на її житло, а тому допускається його обмеження, оскільки втручання держави у це право через механізм обмежувального припису є виправданим, якщо суд встановив підстави для застосування цього обмежувального припису. Отже, відмова у задоволенні заяви про застосування обмежувального припису на тій підставі, що такий припис обмежить (тимчасово) право приватної власності особи на житло, в цьому випадку є безпідставним.
Наведене узгоджується із правовою позицією, викладеною у постановах Верховного суду від 28 квітня 2020 року у справі № 754/11171/19 та від 22 лютого 2023 року у справі № 531/352/22.
Також, зважаючи на встановлений судом факт неодноразового вчинення ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 домашнього насильства у період 2021-2023 років, що підтверджується зазначеними вище постановами суду про його притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП, які набрали законної сили, колегія суддів вважає помилковим висновок суду про те, що строк в 3 місяці буде достатнім та дієвим для ОСОБА_2 для зміни своєї поведінки по відношенню до заявниці.
При цьому колегія суддів вважає, що врахування судом зазначених вище даних про особу ОСОБА_2 не є достатніми обставинами того, щоб нівелювати ризики повторного вчинення ним домашнього насильства відносно заявниці, зважаючи на встановлені судом у справі обставини, які свідчать про існування високого рівню вірогідності продовження чи повторного вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, такі ризики є реальними, тому для забезпечення дієвого та ефективного захисту ОСОБА_1 до ОСОБА_2 необхідно застосувати обмежувальний припис на строк 6 місяців.
За таких обставин колегія суддів, враховуючи принцип пропорційності, відповідність вимог заявниці щодо застосування заходів тимчасового обмеження прав кривдника частині другій статті 26 Закону № 2229-VIII, доходить висновку, що вимоги ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису строком на шість місяців у вигляді заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 у вигляді заборони перебувати в місці проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 або будь-якою іншою адресою її проживання, заборони наближення на відстань 100 метрів до місця її проживання та роботи, заборони вести листування, телефонні переговори або контактувати через інші засоби зв`язку особисто або через третіх осіб із заявницеюпідлягають задоволенню.
Водночас, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_2 обмежувальних заходів відносно неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зважаючи на недоведеність заявницею факту вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства відносно дітей або у їх присутності, відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України.
При цьому, обмежувальний припис у вигляді заборони ОСОБА_2 протягом шести місяців перебувати в місці проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 або будь-якою іншою адресою її проживання не позбавляє прав батька на прийняття участі у вихованні та спілкуванні з неповнолітніми дітьми, а у випадку ж їх невизнання чи оспорення заявницею, вони підлягають захисту у визначеному законом судовому порядку.
Крім того, колегія суддів зауважує, що заявляючи вимогу про заборону ОСОБА_2 наближатися на 100 метрів до інших місць частого відвідування ОСОБА_1 , остання, однак не зазначає конкретного місця про заборону наближення до якого просить установити таку, відтак рішення суду про задоволення такої вимоги було б фактично не виконуваним, тому колегія суддів відмовляє у задоволенні заяви ОСОБА_1 у цій частині.
Також апеляційним судом ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" №2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п.п. 1, 4 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а оскаржуване рішення скасуванню, з ухваленням нового судового рішення у справі про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису.
Керуючись ст. ст. 367, 374,376, 381-384 ЦПК України

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Ковтун Катерина Володимирівна задовольнити частково.
Рішення Березівського районного суду Одеської області від 09 листопада 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ), заінтересована особа ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ), про видачу обмежувального припису задовольнити частково.
Заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 або будь-якою іншою адресою її проживання.
Заборонити ОСОБА_2 наближатися на відстань 100 метрів до місця проживання та роботи ОСОБА_1 .
Заборонити ОСОБА_2 особисто або через третіх осіб розшукувати постраждалу ОСОБА_1 .
Заборонити ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори або контактувати з ОСОБА_1 через інші засоби зв`язку особисто або через третіх осіб.
Встановити строк дії обмежувального припису 6 (шість) місяців.
В іншій частині заяви відмовити.
Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.
Повний текст постанови складено 17 червня 2024 року.

Головуючий                                                                Ю.П. Лозко

Судді:                                                                        В.В. Кострицький

                                                                               В.А. Коновалова