ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
01 серпня 2024 року
м. Київ
 
справа № 556/1715/20
провадження № 61-313св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.
 
учасники справи:
позивачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ;
відповідач -  ОСОБА_3 ;
треті особи: Вараська міська об`єднана територіальна громада в Вараському районі Рівненської області, Вараська міська державна нотаріальна контора Вараського району Рівненської області;
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Волощука Петра Степановича на постанову Рівненського апеляційного суду від 07 грудня 2023 року у складі колегії суддів: Гордійчук С. О., Боймиструка С. С., Ковальчук Н. М.
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: Вараська міська об`єднана територіальна громада в Вараському районі Рівненської області яка є правонаступником Сопачівської сільської ради Володимирського району, Вараська міська державна нотаріальна контора Вараського району Рівненської області, про визнання заповіту недійсним.
 
Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх батько - ОСОБА_4 . Після його смерті відкрилась спадщина на спадкове майно, зокрема - на житловий будинок з господарськими будівлями та дві земельні ділянки в с. Сопачів Володимирецького району Рівненської області. Позивачі є спадкоємцями першої черги за законом, однак під час оформлення документів на спадщину їм стало відомо, що 10 грудня 2019 року виконавчим комітетом Сопачівської сільської ради Володимирецького району від імені ОСОБА_4 посвідчено заповіт на ім`я ОСОБА_3 . 
 
Вважають, що даний заповіт є недійсним, оскільки підпис на спірному заповіті не належить ОСОБА_4 . Оскільки, він складений з порушенням законодавства, посвідчений секретарем сільської ради, яка не мала на це повноважень.
 
Враховуючи викладене, просили визнати недійсним та скасувати заповіт ОСОБА_4 , який склав заповіт на ім?я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 посвідчений виконавчим комітетом Сопачівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області від 10 грудня 2019 року, зареєстрований в книзі для запису нотаріальних дій під № 160.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції  
 
Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 28 червня 
2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оспорюваний заповіт за формою, порядком його посвідчення, відображенню дійсного волевиявлення заповідача відповідає вимогам закону, а на підтвердження його недійсності позивачі належних та допустимих доказів не надали.
 
Короткий зміст постанови апеляційного суду 
 
Постановою Рівненського апеляційного суду від 07 грудня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. 
 
Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 28 червня 
2022 року скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено. 
 
Визнано недійсним заповіт ОСОБА_4 , складений 10 грудня 2019 року на ім`я ОСОБА_3 , посвідчений виконавчим комітетом Сопачівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області, зареєстрований у книзі для запису нотаріальних дій під №160.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що статтею 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься й у частині третій статті 203 ЦК України.
 
Отже, із змісту наведених норм суд апеляційної інстанції вважав, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.
 
Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до висновку судового експерта Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 07 липня 2023 року № 1730-Е підписи від імені ОСОБА_4 на заповіті виконані не заповідачем, а іншою особою.
 
Врахувавши висновок судово-почеркознавчої експертизи від 07 липня 2023 року 
№ 1730-Е апеляційний суд встановив, що волевиявлення заповідача на укладення спірного заповіту було відсутнє,  та дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання заповіту ОСОБА_4 від 10 грудня 
2019 року недійсним.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У січні 2024 року представник ОСОБА_3 - адвокат Волощук П. С. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить зазначене судове рішення скасувати й передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Підставою касаційного оскарження указаного судового рішення заявник зазначає порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою ВерховногоСуду у складіколегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2024 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано справу з Володимирецького районного суду Рівненської області.
 
08 лютого 2024 року справа № 556/1715/20 надійшла до Верховного Суду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_3 - адвоката Волощука П. С. мотивована тим, що в суді першої інстанції, після проведення підготовчого судового засідання на стадії дослідження доказів, в даній справі позивачами було заявлено клопотання про проведення почеркознавчої експертизи. Разом з тим, суд першої інстанції правомірно залишив таке клопотання без розгляду посилаючись на пропущення позивачами процесуального строку та відсутності у позивачів обґрунтованого клопотання про поновлення пропущеного строку.
 
Вважає, що за відсутності клопотання про поновлення строку для розгляду і вирішення питання призначення почеркознавчої експертизи в даній справі уже на стадії апеляційного перегляду такої справи, без встановлення судом поважності неподання такого клопотання в суді першої інстанції - клопотання ОСОБА_2 про призначення в даній справі судової почеркознавчої експертизи підлягало залишенню без розгляду в порядку передбаченому ЦПК України.
 
Зазначає, що на такі доводи суд апеляційної інстанції уваги не звернув та всупереч вимогам ЦПК України призначив у даній справі судову почеркознавчу експертизу.
 
З оскаржуваної постанови суду не вбачається посилання суду на поважність чи винятковість обставин, що слугували призначенню у даній справі на стадії апеляційного перегляду судового рішення судової почеркознавчої експертизи і як наслідок прийняття у дану справу в якості доказу висновку експерта №1730-Е від 07 липня 2023 року.
 
Вважає, що на підставі викладеного та аналізуючи наявні у справі документи і висновок експерта в цілому, такий висновок не може бути належним доказом у справі і викликає сумніви у його правильності через недотримання судом процедури формування додаткових матеріалів для проведення експертизи, суперечність висновку експерта власним вимогам, що ставились ним до суду і додаткових матеріалів та порушення експертом пункту 2.3. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень відповідно до якої експерту забороняється самостійно збирати матеріали, що підлягають дослідженню, а також самостійно вибирати вихідні дані для проведення експертизи, якщо вони відображені в наданих йому матеріалах неоднозначно.
 
Вважає, що суд апеляційної інстанції, з метою дотримання засад рівності сторін та сприяння судом у реалізації учасниками справи своїх прав, зобов`язаний був надати стороні відповідача аналогічна можливість у поданні додаткових доказів, в тому числі шляхом призначення додаткової експертизи.
 
Звертає увагу, що апеляційний суд безпідставно позбавив відповідача можливості подавати докази на рівні з позивачем/скаржником на стадії апеляційного провадження, безпідставно відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про призначення та проведення додаткової почеркознавчої експертизи, чим унеможливив встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалив незаконне судове рішення, взявши за основу лише висновок судової почеркознавчої експертизи від 07 липня 2023 року, що суперечить іншим матеріалам справи та проведений з порушення вимог ЦПК України, Закону України «Про судову експертизу», Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, а тому є неналежним і недопустимим доказом у даній цивільній справі.
 
Доводи особи, яка подала відзиви на касаційні скарги
 
У лютому 2024 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законними та обґрунтованими, ухваленим відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_2 .
 
Згідно заповіту, складеного в с. Сопачів Володимирецького району Рівненської області, 10 грудня 2019 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , на випадок своєї смерті робить заповітне розпорядження: Належні йому на праві власності: житловий будинок з надвірними будівлями, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 червня 2017 року та земельні ділянки, згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 лютого 2017 року, загальною площею 0,25 га та згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 лютого 
2017 року, загальною площею 0,1292 га, які знаходяться за адресою: с. Сопачів Володимирецького району Рівненської області, заповів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 . Роз`яснено зміст статей  534-535 ЦК України. Цей заповіт нотаріально посвідчено виконавчим комітетом Сопачівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області.
 
Заповіт містить підпис заповідача та запис: «Заповіт підписаний гр. ОСОБА_4 в моїй присутності власноручно, особа та дієздатність заповідача перевірені».
 
ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є батьком позивачів - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 
 
05 травня 2020 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як спадкоємці першої черги за законом, подали до Вараської міської державної нотаріальної контори заяви, про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4 .
 
Згідно Витягу із Спадкового реєстра від 05 травня 2020 року 
№ 60111569, виданого Сарненською районною державною нотаріальною конторою, після смерті спадкодавця ОСОБА_4 заведено спадкову справу № 65798139.
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до пункту4 частини другої статті 389 ЦПК України Підставою касаційного оскарження указаних судового рішення заявник зазначає порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої, другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_3 - адвокат Волощук П. С. задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.
 
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
 
Спірні правовідносини стосуються захисту спадкових прав позивачок, як спадкоємиць першої черги за законом, пов`язаних із наявністю заповіту, складеного на ім`я відповідача, посвідченого секретарем виконавчого комітету Сопачівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області Федіною О. С.
 
Згідно зі статтями 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
 
Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
 
Право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).
 
Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).
 
Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.
 
Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення.
 
Так, у частині першій статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.
 
Зміст частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку
з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми
і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, зокрема у статтях 1247-1249, 1253 ЦК України.
 
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 466/9242/21, від 10 квітня 2024 року у справі 
№ 683/1110/21.
 
Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Кваліфікація заповіту як нікчемного з мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17, постанова Верховного Суду від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20).
 
Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
 
Пред`являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України мають право виключно особи, суб`єктивні права яких виникають відповідно до норм книги шостої ЦК України (спадкоємців за законом, спадкоємців за іншим заповітом, відказоодержувачів) та порушені у зв`язку із вчиненням (складанням) недійсного (за їх твердженням) заповіту.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Згідно з частинами першою-п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.
 
Відповідно до статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
 
Статтею 1251 ЦК України передбачено, що якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.
 
Також пунктом 2 частиною 1 статті 37 Закону України «Про нотаріат»
у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії, зокрема посвідчують заповіти (крім секретних).
 
Відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.
 
Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
 
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (часина перша статті 215 ЦК України). 
 
Згідно з частиною другою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
 
Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
 
У частині першій статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений
з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.
 
Судом апеляційної інстанції було отримано обґрунтоване клопотання про поновлення строку на вчинення процесуальних дій та про поновлення строку для надання доказів по справі, до якого додано копію висновку експерта від 28 жовтня 2022 року  № СЕ-19/118-22/9845-ПЧ Рівненського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України О. Т. Шевчука за результатами проведення почеркознавчої експертизи, яка проводилась по матеріалах досудового розслідування, відомості щодо якого внесені до ЄРДР за № 12020180050000245 від 23 травня 2022 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого частиною другою статті 358 КК України. 
 
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 30 листопада 2022 року витребувано у Вараського районного управління поліції Головного управління Національної поліції Рівненської області оригінал заповіту від 10 грудня 2019 року, який було вилучено із спадкової справи № 65798139 у спадковому реєстрі та № 42/2020 у нотаріуса заведеної після смерті ОСОБА_4 . 
 
Учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази. Будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду. (відповідно до частин першої, третьої, шостої статті 84 ЦПК України).
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 
2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
 
За частиною першою статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (допустимість доказів).
 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України).
 
Згідно із статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
 
Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
 
Відповідно до частини першої статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
 
У частині першій статті 105 ЦПК України зазначено, що призначення експертизи судом є обов`язковим у разі з`явлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити, у тому числі, психічний стан особи.
 
У постановах Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі
№ 686/23256/16-ц, від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17 зроблено висновки, що отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі, є письмовим доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку.
 
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 25 січня 2023 року задоволено клопотання ОСОБА_2 та призначено судову почеркознавчу експертизу для дослідження підпису спадкодавця у заповіті. Суд врахував, що представник  ОСОБА_3  - адвокат Волощук П. С. не заперечував щодо проведення вказаної експертизи у суді апеляційної інстанції.
 
Верховний Суд вважає, що задовольняючи позовні вимоги про визнання заповіту недійсним, апеляційний суд, з урахуванням висновків експерта, якими встановлено, що в заповіті від 10 грудня 2019 року рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_4 виконані не ОСОБА_4 , а іншою особою, дійшов цілком обґрунтованого висновку, що заповіт, який спадкодавцем не складався та не підписаний, є недійсним відповідно до вимог частини другої статті 1257 ЦК України.
 
Апеляційний суд належним чином виконав вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і дотримався вимог статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно встановив обставини справи та правильно вирішив спір.
 
Незгода заявника із судовим рішенням, висновками щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання виконання судом обов`язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні апеляційного суду, питання обґрунтованості висновків цього суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційних скаргах, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Волощука Петра Степановича залишити без задоволення.
 
Постанову Рівненського апеляційного суду від 07 грудня 2023 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                       О. М. Осіян
 
О. В. Білоконь
 
Н. Ю. Сакара