УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 вересня 2024 року
м. Київ
справа № 554/9645/22
провадження № 51-4087 ск 24
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 16 травня 2024 року щодо ОСОБА_4 ,  
встановив:
Вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 07 серпня 2023 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця, зареєстрованого та проживаючого у АДРЕСА_1 ), раніше не судимого,
засуджено за ч. 4 ст. 185 КК України до  покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років. На підставіст. 75 КК України  ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням йому іспитового строку тривалістю  1 рік.
За вироком суду, ОСОБА_4 визнано винним в таємному викраденні чужого майна (крадіжка), поєднаному із проникненням у інше приміщення, вчиненому в умовах воєнного стану.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 16 травня 2024 року вирок суду першої інстанції залишено без змін. 
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого, порушує питання про скасуванняухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції  у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю призначеного покарання особі засудженого через м`якість. При цьому зазначає, що апеляційний суд, залишаючи апеляційну скаргу прокурора без задоволення, не врахував тяжкість вчиненого засудженим кримінального правопорушення, його корисливий мотив, особливий цинізм. Крім того, судом не взято до уваги особу засудженого, який, будучи працездатною особою, не працевлаштований, не одружений, тобто, фактично не пов`язаний із соціальними інститутами, які б могли сприяти його перевихованню без тривалої ізоляції від суспільства. Також суд у вироку не навів, у чому саме виразилося щире каяття ОСОБА_4 , а доводи колегії суддів апеляційного суду щодо незгоди з цією позицією сторони обвинувачення є непереконливими. При цьому вказує, що винний, належно повідомлений про призначення судового розгляду справи, до суду першої інстанції неодноразово не з'являвся, причини своєї неявки не повідомляв, тому до нього було застосовано привід через органи поліції, що свідчить про зловживання його процесуальними правами, на що апеляційний суд не звернув уваги. Крім того, апеляційним судом також не враховано, що цим судом в судових засіданнях надавалися доручення органу досудового розслідування в порядку ст. 333 КПК України встановити місцезнаходження винного через неотримання ним кореспонденції. Тому вважає, що ухвала апеляційного суду є незаконною та необгрунтованною та не відповідає ст. 419 КПК України.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши копію судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину і особі засудженого.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 та кваліфікація його дій у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення в касаційній скарзі не оспорюються, у зв`язку з чим судове рішення в цій частині колегією суддів не перевіряється.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Ухвала апеляційного суду - це рішення суду стосовно законності й обґрунтованості судового рішення, що перевіряється в апеляційному порядку. Тому вона повинна відповідати тим же вимогам, що й вирок суду першої інстанції, тобто бути законною та обґрунтованою. Відповідно до ст. 419 КПК України в ухвалі, зокрема, слід зазначити мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановлені ухвали та положення закону, яким він керувався.
Що стосується покарання та його мети, то відповідно до вимог ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Частиною 1 статті 65 КК України установлено, що суд призначає покарання:
1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;
2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;
3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як вбачається із копій судових рішень, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання ОСОБА_4 у виді позбавлення волі та звільняючи його від відбування покарання з випробуванням, врахував конкретні обставини кримінального провадження. Так, суд взяв до уваги ступінь тяжкість скоєного кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, особу винного, який будучи раніше не судимим, щиро покаявся, має постійне місце реєстрації та проживання, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Обставинами, що пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття та відшкодування збитків шляхом повернення викраденого майна. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.
Крім того, апеляційний суд, погоджуючись із призначеним судом першої інстанції засудженому покаранням, не взяв до уваги доводи прокурора про відсутність обставини, що пом`якшує покарання - щирого каяття винного.
Так, згідно копії ухвали апеляційного суду, в ході досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_4 щиро покаявся і це відображено в обвинувальному акті, погодженому прокурором. В суді першої інстанції ОСОБА_4 вину визнав у повному обсязі по всім пунктам пред`явленого обвинувачення, збитки відшкодував повністю, просив суворо його не карати, вказав, що усвідомив неправильність своїх дій.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку, що поведінка винного переконливо вказує на його щире каяття у вчиненні злочину, з чим погоджується і колегія суддів.
Крім того, доводи касаційної скарги прокурора про зловживання засудженим його процесуальними правами в суді першої інстанції також не заслуговують на увагу, враховуючи наступне.
Як убачається із копії ухвали апеляційного суду, матеріали кримінального провадження місять клопотання ОСОБА_4 про проведення судових засідань в режимі відеоконференції за допомогою Easy Con через неможливість прибуття до суду, який знаходиться в іншій області внаслідок скрутного матеріального становища (23, 27, 30 вересня та 14, 26 грудня 2022 року). Такі заяви були задоволені судом та призначено розгляд обвинувального акту щодо   ОСОБА_4 в режимі відеоконференції. 26 травня 2023 року судом було застосовано привід до ОСОБА_4 . При цьому, як слідує із копії судового рішення, в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які дані про неприбуття ОСОБА_4 на відеоконференцію, а отже, твердження прокурора про ухилення обвинуваченого від явки до суду без поважних причини об`єктивно не підтверджується, з чим погоджується і колегія суддів.
Водночас, що стосується доводів касаційної скарги прокурора про неврахування апеляційним судом неналежного виконання покладених на засудженого районним судом обов'язків через неотримання ним кореспонденції від апеляційного суду, то колегія суддів звертає увагу, що процесуальна поведінка засудженого не впливає на вирішення питання про можливість призначення йому покарання зі звільненням його від відбування покарання.
Водночас, врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, дані, що характеризують особу засудженого, обставини, які пом`якшують покарання, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, обґрунтовано дійшов висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, але за умови здійснення за ним контролю з боку уповноваженого органу з питань пробації, на підставі статей 75, 76 КК України.
При цьому, як слідує із копії ухвали апеляційного суду, цим судом в ході апеляційного розгляду справи нових обставин, які б переконали колегію суддів у висновку щодо неможливості призначення засудженому покарання із застосуванням ст. 75 КК України, до якого дійшов суд першої інстанції, в ході апеляційного розгляду встановлено не було.
Тому колегія суддів не вбачає підстав, які вказували б на неправильність застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, а саме, застосування ст. 75 КК України, що призвело б до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, та погоджується з визначеним винному покаранням із звільненням від його відбування з випробуванням, оскільки врахуванню підлягали всі наявні у кримінальному провадженні обставини.
Таким чином, на переконання колегії суддів, призначене засудженому покарання, з огляду на вимоги ст. 50 КК України, узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_4 і попередження нових кримінальних правопорушень, справедливим, та відповідає вимогам ст. 65 КК України.
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК України дав належну оцінку доводам, викладеним в апеляційній скарзі прокурора, в тому числі і тим, на які він посилається у касаційній скарзі, та обґрунтовано відмовив у її задоволенні. Свій висновок апеляційний суд переконливо мотивував в ухвалі, і вважати його необґрунтованим чи сумнівним немає підстав.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Отже, обґрунтування касаційної скарги прокурора не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копії судового рішення вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 16 травня 2024 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                                 ОСОБА_2                        ОСОБА_3