ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/573/24  Номер провадження 22-ц/814/2679/24	Головуючий у 1-й інстанції Бугрій В.М.  Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 вересня 2024 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,
суддів Одринської Т.В., Панченка О.О., 

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО», в інтересах якого діє представник - адвокат Шилін Володимир Анатолійович, на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» про захист прав споживача,-

В С Т А Н О В И В:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 
У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» (далі – ПрАТ «СК «ВУСО») про захист прав споживача.
В обґрунтування позову зазначено, що на розгляді в Октябрському районному суді м. Полтави знаходилась цивільна справа №554/10887/20 за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «СК «ВУСО» про захист прав споживача та стягнення страхового відшкодування. Позивачем при пред`явленні позовної заяви були заявлені наступні позовні вимоги: стягнути з ПрАТ «СК «ВУСО» на користь ОСОБА_1 суму страхового відшкодування за договором добровільного страхування наземного транспорту № 10150395-02-17-03 від 24 січня 2020 року в розмірі 376212,89 грн, витрати в розмірі 3930,73 грн на проведення експертного автотоварознавчого дослідження та витрати в розмірі 2000,00 грн на транспортування пошкодженого автомобіля з місця ДТП до місця зберігання, а всього 382143,62 грн.
Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 13 вересня 2021 року була призначена у справі судова автотоварознавча експертиза, проведення якої було доручено експертам Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС.
Відповідно до висновку автотоварознавчої експертизи, проведеної експертами Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС на виконання ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 13 вересня 2021 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля Toyota Land Cruiser PRADO 150, 2011 року виготовлення, на дату ДТП 18 червня 2020 року складала 712357,77 грн, тоді як ринкова вартість досліджуваного автомобіля Toyota Land Cruiser PRADO, 2011 року виготовлення, на дату ДТП 18 червня 2020 року складала 1001949,80 грн.
Зважаючи на висновок судової автотоварознавчої експертизи, проведеної на виконання ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 13 вересня 2021 року, позивач 19 вересня 2022 року подав заяву про збільшення позовних вимог, у якій просив суд: стягнути з ПрАТ «СК «ВУСО» на користь ОСОБА_1 суму страхового відшкодування за договором добровільного страхування наземного транспорту №10150395-02-17-03 від 24 січня 2020 року в розмірі 508437,77 грн, витрати в розмірі 2000,00 грн на транспортування пошкодженого автомобіля з місця ДТП до місця зберігання, а всього 510437,77 грн; стягнути з ПрАТ «СК «ВУСО» на користь ОСОБА_1 3% річних в розмірі 19926,92 грн (нарахованих на суму 508437,77 грн за період з 04 листопада 2020 року по 23 лютого 2022 року); стягнути з ПрАТ «СК «ВУСО» на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в розмірі 79992,21 грн (нарахованих на суму 508437,77 грн за період з 04 листопада 2020 року по 23 лютого 2022 року).
08 червня 2023 року Октябрський районний суд м. Полтави ухвалив у цивільній справі №554/10887/20 рішення, яким часткового задовольнив вимоги позивача: стягнув з ПрАТ «СК «ВУСО» на користь ОСОБА_1 суму страхового відшкодування в розмірі 364826,44 грн, витрати на транспортування з місця ДТП до місця зберігання авто - 2000,00 грн, 3 % річних у сумі 14376,83 грн, інфляційні втрати в розмірі 57712,58 грн, витрати на проведення дослідження 3930,73 грн, а всього 442846,58 грн.
ПрАТ «СК «ВУСО» не погодилось із рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 08 червня 2023 року у справі №554/10887/20 і подало апеляційну скаргу.
14 грудня 2023 року Полтавським апеляційним судом була винесена постанова у цивільній справі №554/10887/20 за апеляційною скаргою ПрАТ «СК «ВУСО» на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 08 червня 2023 року, якою апеляційна скарга була залишена без задоволення, а рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 08 червня 2023 року - без змін.
Зважаючи на вище викладене, рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 08 червня 2023 року у цивільній справі №554/10887/20 набрало законної сили 14 грудня 2023 року.
15 грудня 2023 року ПрАТ «СК «ВУСО» виплатило ОСОБА_1 згідно рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 08 червня 2023 року суму страхового відшкодування за договором добровільного страхування наземного транспорту №10150395-02-17-03 від 24 січня 2020 року у розмірі 364826,44 грн, 3% річних (нарахованих на суму 366826,44 грн за період з 04 листопада 2020 року по 23 лютого 2022 року) у сумі 14376,83 грн, 2000,00 грн витрати на транспортування пошкодженого автомобіля з місця ДТП до місця зберігання, інфляційні втрати (нараховані на суму 366826,44 грн за період з 04 листопада 2020 року по 23 лютого 2022 року) в розмірі 57712,58 грн, витрати на проведення автотоварознавчого дослідження в розмірі 3930,73 грн та судові витрати в розмірі 4428,47 грн.
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 08 червня 2023 року у цивільній справі № 554/10887/20, яке набрало законної сили 14 грудня 2023 року, стягнуто з ПрАТ «СК «ВУСО» 3% річних та інфляційні втрати, які нараховані на суму 366826,44 грн з період з 04 листопада 2020 року по 23 лютого 2022 року.
На підставі вище викладеного, з відповідача на користь позивача підлягає додатково стягнення 3% річних, нарахованих на суму простроченого зобов`язання сплати страхового відшкодування (366826,44 грн) за період з 24 лютого 2022 року по 14 грудня 2023 року в розмірі 19899,08 грн та інфляційні втрати нараховані на суму простроченого зобов`язання за період з 24 лютого 2022 року по 14 грудня 2023 року в сумі 104051,81 грн, а також пеня, яка передбачена умовами договору страхування.
У зв`язку з вищевикладеним, позивач прохав суд стягнути з ПрАТ «СК «ВУСО» на користь ОСОБА_1 : 3 % річних в розмірі 19899,08 грн; інфляційні втрати в розмірі 104051,81 грн; пеню у розмірі 12141,96 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 24 квітня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ПрАТ «СК «ВУСО» про захист прав споживача задоволено.
Стягнуто з ПрАТ «СК «ВУСО» на користь ОСОБА_1 3% річних в розмірі 19899,08 грн.
Стягнуто з ПрАТ «СК «ВУСО» на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в розмірі 104051,81 грн.
Стягнуто з ПрАТ «СК «ВУСО» на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 12141,96 грн.
Стягнуто з ПрАТ «СК «ВУСО» в дохід держави судовий збір в розмірі 3028,00 грн.
Позиції учасників справи
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та заяви про розподіл судових витрат
З рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 24 квітня 2024 року не погодилося ПрАТ «СК «ВУСО» та оскаржило його в апеляційному порядку, подавши до суду апеляційну скаргу.
У поданій апеляційній скарзі відповідач прохав суд скасувати рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 квітня 2024 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ПрАТ «СК «ВУСО» залишити без задоволення.
Крім того, представник відповідача у поданій 01 липня 2024 року заяві до Полтавського апеляційного суду прохав зробити розподіл судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу, в розмірі 4000,00 грн.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
На думку особи, яка подала апеляційну скаргу, оскаржуване судове рішення є помилковим, незаконним, несправедливим, ухваленим небезстороннім судом.
Відповідач наголошує, що спір у даній справі не пов`язаний із порушенням прав споживача, а тому ОСОБА_1 , звертаючись до місцевого суду із позовною заявою, мав сплатити судовий збір, що останнім виконано не було, однак місцевим судом з порушенням норм ЦПК України щодо форми та змісту позовної заяви було відкрито провадження у справі, а відтак – допущено порушення принципу рівності учасників судового процесу.
Стягуючи з відповідача на користь держави судовий збір, місцевим судом було неправильно визначено суму такого стягнення, оскільки не було враховано, що з позовом до суду звернулася фізична особа.
ПрАТ «СК «ВУСО» наголошує на порушенні територіальності розгляду справи, оскільки дана справа мала б розглядатися за місцезнаходженням відповідача – Голосіївським районним судом м. Києва.
Відповідачем висловлено недовіру до процесуальних дій судді місцевого суду, що свідчать про упередженість та необ`єктивність судді, однак судом першої інстанції не було задоволено заяву про відвід судді.
На думку особи, яка подала апеляційну скаргу, стягнення пені відбулося поза строком позовної давності, що згідно норм ЦК України встановлена строком в 1 рік, про що було наголошено відповідачем під час розгляду справи місцевим судом.
Відповідач зазначає, що стягнення грошових коштів за частиною другою статті 625 ЦК України було здійснено поза строками позовної давності, про що було заявлено до суду першої інстанції, однак не взято до уваги при розгляді справи по суті.
Щодо відзиву на апеляційну скаргу
На думку особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу, порушення відповідачем строків виплати страхового відшкодування, невиконання умов пункту 13.1 договору добровільного страхування наземного транспорту № 10150395-02-17-03 від 24 січня 2020 року є підставою для звернення до суду з вимогою про захист прав споживача, а тому позивач звільняється від сплати судового збору та має право подати позов за місцем свого проживання.
Позивач відповідно до частини другої статті 625 ЦК України має право на отримання від відповідача суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення, тобто за період до повного виконання боржником грошового зобов`язання – до 15 грудня 2023 року.
Наголошено, що під час подання позовної заяви позивачем були дотримані строки позовної давності за заявленими позовними вимогами.
У зв`язку з вищевказаним, позивач прохав суд відмовити ПрАТ «СК «ВУСО» у задоволенні апеляційної скарги, рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 квітня 2024 року залишити без змін, а також стягнути з відповідача на користь позивача витрати на оплату правничої (правової) допомоги у розмірі 10000,00 грн.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.
Щодо розгляду справи без виклику сторін
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно частини першої статті 369 ЦПК України у редакції Закону № 3831-IX від 19 червня 2024 року, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Слід зауважити, що Законом України № 3831-IX «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах» передбачено, що позовні заяви і апеляційні скарги, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим законом (пункт 2 «Прикінцевих положень»).
Оскільки апеляційна скарга ПрАТ «СК «ВУСО» на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 квітня 2024 року надійшла до суду 24 травня 2024 року, а відкриття апеляційного провадження було здійснено 18 червня 2024 року, то положення частини першої статті 369 ЦПК України застосовуються у попередній редакції, згідно якої апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи, що ціна позову становить 136092,85 грн та беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 7, та статті 369 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без виклику сторін в порядку письмового провадження. 
Встановлені обставини справи
З матеріалів справи вбачається та не оспорюється учасниками справи, що 24 січня 2020 року між ОСОБА_1 та ПрАТ «СК «ВУСО» укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 10150395-02-17-03, предметом вказаного договору є майнові інтереси страхувальника (вигодонабувача), що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням наземним транспортним засобом Toyota Land Cruiser, р.н. НОМЕР_1 , 2011 року випуску, власником якого є ОСОБА_1 (а.с. 08).
Пунктом 13.1 вище вказаного договору передбачено, що страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення виплати страхового відшкодування шляхом сплати страхувальнику пені у розмірі 0,01 % від суми невчасно виплаченого страхового відшкодування за кожний календарний день прострочки виплати.
З рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 08 червня 2023 року по справі №554/10887/20 вбачається, що ОСОБА_1 18 червня 2020 року близько 22:40 год. на автодорозі Диканька-Решетилівка, керуючи автомобілем Toyota Land Cruiser, р.н. НОМЕР_1 , не врахувавши дорожньої обстановки, не впорався з керуванням, внаслідок чого допустив з`їзд транспортного засобу у кювет по ходу свого руху з подальшим перекиданням. В результаті ДТП застрахований транспортний засіб Toyota Land Cruiser, р.н. НОМЕР_1 , отримав механічні пошкодження (а.с. 16-18).
04 листопада 2020 року ПрАТ «СК «ВУСО» здійснило часткову виплату страхового відшкодування за пошкоджений транспортний засіб позивача у розмірі 203920,00 грн (а.с. 24).
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 08 червня 2023 року по справі №554/10887/20, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 14 грудня 2023 року, було часткового задоволено вимоги ОСОБА_1 : стягнуто з ПрАТ «СК «ВУСО» на користь ОСОБА_1 суму страхового відшкодування в розмірі 364826,44 грн, витрати на транспортування з місця ДТП до місця зберігання авто - 2000,00 грн, 3 % річних у сумі 14376,83 грн (за період з 04 листопада 2020 року по 23 лютого 2022 року), інфляційні втрати в розмірі 57712,58 грн (за період з 04 листопада 2020 року по 23 лютого 2022 року), витрати на проведення дослідження 3930,73 грн, а всього 442846,58 грн (а.с. 16-22).
15 грудня 2023 року ПрАТ «СК «ВУСО» на виконання вимог судових рішень здійснило перерахування ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі: 364826,44 грн – страхове відшкодування, 14376,83 грн – 3% річних, 2000,00 грн - витрати на транспортування з місця ДТП до місця зберігання авто, 57712,58 грн – інфляційні втрати, 3930,73 грн – витрати на проведення дослідження, а також судовий збір (а.с. 23).
Позиція апеляційного суду
Щодо стягнення 3 % річних, інфляційних втрат та пені 
Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, а саме відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та 3 % річних від простроченої суми.
У кредитора при цьому згідно із частиною другою статті 625 ЦК України виникає кореспондуюче право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення сплати основного боргу.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), від 09 лютого 2021 року у справі № 520/17342/18 (провадження № 14-158цс20).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 листопада 2019 року у справі №27/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) зазначено, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.
З огляду на матеріали справи, беручи до уваги норми матеріального права, а також практику Верховного Суду щодо застосування положень частини другої статті 625 ЦК України, колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду, що позивач має право на отримання від відповідача суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення, тобто за період до повного виконання боржником грошового зобов`язання, що є способом захисту майнового права та інтересу страхувальника.
Згідно із статтею 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.
Так, пунктом 13.1 договору добровільного страхування наземного транспорту сторонами справи узгоджено, що страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення виплати страхового відшкодування шляхом сплати страхувальнику пені у розмірі 0,01 % від суми невчасно виплаченого страхового відшкодування за кожний календарний день прострочки виплати.
Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відтак, сторонами справи було узгоджено порядок та розмір сплати пені, що з огляду на свободу договору та обов`язковості виконання взятих на себе зобов`язань, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача протягом строку прострочення виплати страхового відшкодування.
Щодо строку позовної давності
Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.
Аналіз змісту норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).
Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому 15 грудня 2023 року (дата остаточного погашення заборгованості) і є датою, коли зобов`язання відповідача перед позивачем за договором страхування припинилося.
Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року в справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) зазначила, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
З огляду на виконання грошового зобов`язання відповідачем 15 грудня 2023 року, а також звернення з даним позовом до місцевого суду у січні 2024 року, то вимога позивача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період з 24 лютого 2022 року по 14 грудня 2023 року є таким, що охоплюється трьохрічним строком позовної давності.
Слід зауважити, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Так, зокрема, позовна давність в один рік застосовується до вимо г про стягнення неустойки (штрафу, пені) (пункт 1 частини другої статті 258 ЦПК України).
З урахуванням скороченого строку позовної давності, а також беручи до уваги триваюче невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, яке остаточно було виконано 15 грудня 2023 року, то подаючи 18 січня 2024 року позовну заяву, ОСОБА_1 прохав суд стягнути пеню за період з 18 січня 2023 року по 14 грудня 2023 року, тобто з урахуванням річного строку позовної давності.
Між іншим, слід зауважити, що пунктом 19 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦПК України передбачено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Щодо інших доводів апеляційної скарги
ПрАТ «СК «ВУСО» зауважує, що на спірні правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а тому судом першої інстанції було неправомірно відкрито провадження за поданою ОСОБА_1 позовною заявою, яка не відповідала вимогам цивільного процесуального законодавства, зокрема не надано доказів сплати судового збору та/або не вказано підстави звільнення від сплати судового збору. Крім того, місцевим судом було проігноровано правила територіальної підсудності розгляду даної справи.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України дійшла до висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.
З огляду на правовий характер стягнення інфляційних втрат, 3 % річних та пені, які повністю залежать від основного зобов`язання – страхового відшкодування, та поділяють його долю, то у випадку дії положення Закону України «Про захист прав споживачів» на основне зобов`язання, його дія поширюється й на додаткові зобов`язання, які апріорі не можуть існувати відокремлено чи самостійно.
Частиною третьою статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.
Оскільки ОСОБА_1 є споживачем послуг ПрАТ «СК «ВУСО», що підтверджується укладеним між ними договором добровільного страхування наземного транспорту, беручи до уваги підстави подання даного позову – неналежне виконання страховиком взятих на себе фінансових зобов`язань, то колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду, що позивач, як споживач, є звільненим від сплати судового збору за подання позову щодо стягнення інфляційних втрат, 3 % річних та пені.
Що ж стосується територіальної юрисдикції розгляду справи, то частиною п`ятою статті 28 ЦПК України передбачено, що позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.
Відтак, законодавцем при розгляді позовів про захист прав споживачів встановлено альтернативну підсудність, що дозволяє позивачу на власний розсуд обирати суд, який буде здійснювати розгляд справи за його позовною заявою. Отже, розгляд справи за місцем реєстрації позивача, з огляду на характер спірних правовідносин, є таким, що відповідає нормам цивільного процесуального законодавства.
Також у поданій апеляційній скарзі відповідач наголошує на недовірі до суду першої інстанції, який здійснював розгляд справи, що пов`язано з прийнятими останнім процесуальними рішеннями, які, на думку особи, що подала апеляційну скаргу, є необґрунтованими та викликають сумнів у його об`єктивності та незалежності.
Враховуючи доводи відповідача, колегія суддів вважає за потрібне наголосити, що незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу (частина четверта статті 36 ЦПК України).
Відповідач також звертає увагу на розмір стягнутого на користь держави місцевим судом судового збору, зазначаючи на помилковості його визначення.
Нормами статті 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою – підприємцем справляється судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
З матеріалів справи вбачається, що з позовною заявою до Октябрського районного суду м. Полтави звернувся ОСОБА_1 , вказавши ціну позову – 136093,00 грн, відтак, за подання даного позову підлягав сплаті судовий збір у розмірі 1 % від ціни позову – 1360,93 грн.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).
Отже, довід ПрАТ «СК «ВУСО» щодо розміру стягнутого судового збору є слушним, адже стягненню на користь держави підлягав судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1% від ціни позову - 1360,93 грн.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Як вбачається з частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно з пунктом другим частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зважаючи на те, що з позовною заявою до місцевого суду звернулася фізична особа, то рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 квітня 2024 року у частині стягнення судового збору слід змінити, стягнувши з ПрАТ «СК «ВУСО» в дохід держави судовий збір в розмірі 1360,93 грн замість стягнутих 3028,00 грн.
В іншій частині рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 квітня 2024 року слід залишити без змін.
Щодо судових витрат 
Щодо судового збору в суді апеляційної інстанції
За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд не задовольняє вимоги відповідача по суті спору, а лише змінює судове рішення в частині стягнення судового збору за подачу позовної заяви в суді першої інстанції, розподіл судових витрат у частині судового збору не здійснюється при розгляді цієї апеляційної скарги. 
Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час розгляду справи апеляційним судом
У поданій апеляційній скарзі відповідачем було заявлено клопотання про розподіл судових витрат та вказано, що орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу становить 4000,00 грн. У подальшому ПрАТ «СК «ВУСО» направило до суду апеляційної інстанції заяву про розподіл судових витрат, в якому прохало зробити розподіл судових витрат в розмірі 4000,00 грн.
Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Немченко В.М. прохав, зокрема, стягнути з ПрАТ «СК «ВУСО» на користь ОСОБА_1 витрати на оплату правничої (правової) допомоги у розмірі 10000,00 грн.
Частиною другою статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України)
3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).
Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Так, з матеріалів справи вбачається, що на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником позивача разом з відзивом на апеляційну скаргу було подано до суду: копію ордеру на надання правничої допомоги у Полтавському апеляційному суді ОСОБА_1 адвокатом Немченком В.М.; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, що видано ОСОБА_2 ; копію договору про надання правничої (правової) допомоги від 27 червня 2024 року, укладеного між ОСОБА_1 (клієнт) та адвокатом Немченком В.М.; копію додатку до договору про надання правової допомоги від 27 червня 2024 року, укладеного між ОСОБА_1 (клієнт) та адвокатом Немченком В.М., та яким сторонами погоджено виплату фіксованої суми гонорару (винагороди) за надання адвокатом правничої допомоги у Полтавському апеляційному суді (справа №545/573/24) у розмірі 10000,00 грн (пункти 1, 3).
Слід зауважити, що відзив на апеляційну скаргу та додані до нього документи були направлені представником позивача до електронного кабінету відповідача, що підтверджується квитанцією про доставку 08 липня 2024 року документів до зареєстрованого Електронного кабінету користувача ЄСІТС.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).
Згідно частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
У відповідності до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 
Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо. Тобто у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката, суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям. Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.
З матеріалів справи вбачається, що отримавши в електронному кабінеті системи ЄСІТС поданий представником позивача відзив на апеляційну скаргу, відповідач подав до Полтавського апеляційного суду клопотання про зменшення судових витрат позивача, у якому прохав суд відмовити позивачу ОСОБА_1 у стягненні з ПрАТ «СК «ВУСО» витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 10000,00 грн за наслідками апеляційного розгляду справи або зменшити їх розмір до 2000,00 грн.
Подане клопотання мотивовано тим, що витрати позивача є необґрунтованими, непропорційними розміру позовних вимог, неспівмірними складності справи та не відповідають приписам процесуального закону, оскільки позивачем не подано до суду розрахунку таких витрат, а також відсутні відомості про оплату наданих послуг.
У постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року в справі № 640/18402/19 (провадження № К/9901/27657/20) вказано, що «розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним».
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19).
Крім того, частиною третьою статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
З огляду на відмову у задоволенні апеляційної скарги ПрАТ «СК «ВУСО» по суті спору, беручи до уваги предмет спору з урахуванням ціни позову, враховуючи принципи справедливості та верховенства права, а також надані заперечення відповідача, колегія суддів вважає, що: відсутні підстави для стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених ПрАТ «СК «ВУСО», а тому у задоволенні заяви відповідача про розподіл судових витрат слід відмовити; натомість подане представником позивача клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу підлягає частковому задоволенню, шляхом стягнення з ПрАТ «СК «ВУСО» на користь ОСОБА_1 коштів на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, які понесені під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, у розмірі 4000,00 грн.

Керуючись статтями 137, 141, 367, 374, 375, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО», в інтересах якого діє представник - адвокат Шилін Володимир Анатолійович – задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 квітня 2024 року у частині стягнення судового збору - змінити, стягнувши з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» в дохід держави судовий збір в розмірі 1360,93 грн замість стягнутих 3028,00 грн.

В іншій частині рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 квітня 2024 року – залишити без змін.

У задоволенні заяви Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО», в інтересах якого діє представник - адвокат Шилін Володимир Анатолійович, про розподіл судових витрат – відмовити.

Клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник – адвокат Немченко Віталій Миколайович, про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу – задовольнити частково, стягнувши з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» на користь ОСОБА_1 кошти на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, які понесені під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, у розмірі 4000,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 вересня 2024 року.

Головуючий                                                                                В.П. Пікуль 

Судді                                                                                        Т.В. Одринська

О.О. Панченко