УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 вересня 2024 року
м. Київ
справа № 757/22502/21-ц
провадження № 61-10141ск24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Пророка В. В. 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 04 вересня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 червня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , приватні нотаріуси Київського міського нотаріального округу Рогач В. В., Бригіда В. О. , про визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, застосування до правочинів наслідків нікчемності, скасування рішення про державну реєстрацію та 
ВСТАНОВИВ:
У 2021 році ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рогач В. В., ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу 
Бригіда В. О., про визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, застосування до правочинів наслідків нікчемності, скасування рішення про державну реєстрацію.
10 серпня 2021 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва відкрито провадження в справі та призначено підготовче засідання за правилами загального позовного провадження.
17 серпня 2023 року від відповідача ОСОБА_1 надійшла зустрічна позовна заява до  ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рогач В. В., ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда В. О., про визнання недійсним договору дарування та договору купівлі-продажу квартири.
04 вересня 2023 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва зустрічну позовну заяву повернуто. 
26 червня 2024 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 04 вересня 2023 року залишено без змін.
15 липня 2024 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 04 вересня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 червня 2024 року, в якій просить їх скасувати.
09 серпня 2024 року ухвалою Верховного Суду касаційну скаргу залишено без руху та надано заявнику десять днів з дня отримання копії ухвали для усунення зазначених у ній недоліків.
У серпні 2024 року до Верховного Суду надійшло клопотання про усунення недоліків касаційної скарги, зі змісту якого та доданих до нього додатків встановлено виконання заявником вимог ухвали.
Необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження, з огляду на таке.
Відповідно до вимог частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами для касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.
ОСОБА_1 вказує, що розгляд справи в суді апеляційної інстанції відбувся без її участі, чим порушено її право на доступ до правосуддя.
Вказує, що судом першої інстанції неправильно обраховані строки для подання зустрічної позовної заяви, незаконно відмовлено в її прийнятті та необґрунтовано її повернуто.
У пунктах 43, 44 постанови від 20 березня 2019 року в справі № 910/2987/18 (провадження № 12-24гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право відповідача подати до позивача зустрічний позов для його спільного розгляду з первісним позовом не є абсолютним. Таке право може бути реалізовано за умови дотримання загальних правил подання позовів, а також правил пред`явлення зустрічних позовів, установлених процесуальним законодавством. 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10 серпня 2021 року, якою відкрито провадження в справі №757/22502/21-ц, відповідачу встановлено строк на подання відзиву - п`ятнадцять днів з дня вручення ухвали.
22 червня 2022 року ОСОБА_1 особисто отримала у Печерському районному суді м. Києва як ухвалу про відкриття провадження у справі №757/22502/21-ц (що повністю нівелює її доводи про необізнаність зі строками подання відзиву), так і копію позовної заяви ОСОБА_2 з додатками.
Отже, ОСОБА_1 мала право подати зустрічну позовну заяву в справі №757/22502/21-ц не пізніше 05 липня 2022 року або з одним із її відзивів, які були подані нею 13 вересня 2022 року та 22 лютого 2023 року.
Судами також встановлено, що подані відповідачкою відзиви ґрунтувалися на обставинах, які покладено в основу зустрічної позовної заяви.
Не зважаючи на зазначене, зустрічну позовну ОСОБА_1 подала 17 серпня 2023 року, тобто із пропуском строку на подання зустрічного позову на понад рік.
Відповідно до пункту 6 частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.
Згідно із частиною сьомою статті 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.
Частиною першою статті 193 ЦПК України встановлено, що відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.
Відповідно до частини третьої статті 194 ЦПК України зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику. Копія зустрічної позовної заяви долучається до матеріалів справи.
Згідно із частиною першою статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.
Відповідно до частин першої, другої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду. До таких причин відносяться обставини непереборної сили та обставини, які об`єктивно унеможливлюють вчинення процесуальної дії у встановлений строк. Вказані обставини підлягають підтвердженню шляхом подання відповідних документів або їх копій.
Ураховуючи те, що відповідачка звернулася до суду із зустрічним позовом 
17 серпня 2023 року, тобто із пропуском строку, який встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження, та нею не наведено поважних причин пропуску такого строку, суд першої інстанції, із висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно застосував положення частини першої статті 193, частини третьої 
статті 194 ЦПК України та обґрунтовано повернув зустрічну позовну заяву заявнику.
Доводи касаційної скарги про те, що повернення судом зустрічної позовної заяви без проведення судового засідання та без виклику відповідачки в судове засідання є порушенням права на її судовий захист, Верховний Суд вважає необґрунтованими з наступних підстав.
Відповідно до положень частини тринадцятої статті 7, частини другої статті 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про повернення заяви розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков  проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).
Суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу, діяв відповідно до положень статей 7, 193, 194, 369 ЦПК України, тому право заявниці на судовий захист жодним чином не порушене та не може вважатися обмеженням права доступу до суду.
Верховний Суд зазначає, що повертаючи зустрічну позовну заяву 
ОСОБА_1 , суд не порушив право заявниці на звернення до суду, оскільки повернення зустрічної позовної заяви не перешкоджає зверненню з нею до суду на загальних підставах у межах окремого позову.
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3  частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія судді у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову  у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
З огляду на зміст оскаржуваних судових рішень та касаційної скарги, вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявниці з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Керуючись статтею 390, пунктом 1 частини другої, частинами четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду 
м. Києва від 04 вересня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 26 червня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , приватні нотаріуси Київського міського нотаріального округу Рогач В. В., Бригіда В. О. , про визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, застосування до правочинів наслідків нікчемності, скасування рішення про державну реєстрацію. 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                              О. М. Ситнік
                                                                                                                         Є. В. Петров
                                                                                                                          В .В. Пророк