ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2024 року	Львів	Справа № 380/22622/23 пров. № А/857/10574/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 

головуючого-судді                    Кузьмича С. М.,
суддів                                        Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 березня 2024 року (ухвалене головуючим суддею Клименко О.М. у м. Львів) у справі № 380/22622/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до   ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

                                                        ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просив:
визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення повного розрахунку із ОСОБА_1 із виплати індексації грошового забезпечення, компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», грошової компенсації за належне, але не отримане речове протягом проходження військової служби речове майно на день виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення 06.03.2019 у зв`язку із звільненням з військової служби;
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за період із 07.03.2019 по 06.09.2019.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказував на те, що оскільки відповідач не провів з ним під час звільнення з військової служби остаточний розрахунок, а здійснив такий лише 19.09.2023, виплативши на виконання рішення суду у справі № 380/17871/21 індексацію грошового забезпечення в розмірі 61992,13 грн, то він відповідно до вимог статті 117 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України) має право на виплату середнього грошового забезпечення за час затримки такого розрахунку за період з 07.03.2019 по 06.09.2019 (за шість місяців), сума якого повинна бути визначена відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995  № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 13.10.2023 позовну заяву повернуто в частині позовних вимог, які стосуються зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасну виплату при звільненні грошової компенсації за неотримане речове майно та компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29.03.2024 позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо непроведення повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні. Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні (невиплати індексації грошового забезпечення) в сумі 65501,10 грн. В решті позовних вимог – відмовлено.
Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки відповідач не провів з позивачем на день його виключення зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення розрахунок у повному обсязі, а саме не виплатив індексацію грошового забезпечення, то позивач відповідно до статті 117 КЗпП України має право на виплату середнього грошового забезпечення за затримку розрахунку при звільненні.
Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін, з наступних підстав.
З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 до 07.03.2019 проходив військову службу в органах Державної прикордонної служби України.
Згідно з витягом з наказу Начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 07.03.2019 № 59-ос «По особовому складу» позивача виключено зі списку особового складу загону та всіх видів забезпечення. Остаточною датою проходження військової служби вважати 07.03.2019.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18.01.2022, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31 серпня 2023 року у справі № 380/17871/21, визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нарахування ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з січня 2016 року по лютий 2018 року із застосуванням базового місяця серпня 2015 року. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) перерахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 із застосуванням «базового» місяця січня 2008 року, з урахуванням раніше виплачених сум.
На виконання вказаного рішення суду відповідач 19 вересня 2023 року виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення в розмірі 61992,13 грн, що підтверджується випискою з його карткового рахунку.
Позивач уважає, що оскільки відповідач не провів з ним під час звільнення з військової служби остаточний розрахунок, а здійснив такий лише 19 вересня 2023 року, виплативши на виконання рішення суду у справі № 380/17871/21 індексацію грошового забезпечення в розмірі 61992,13 грн, то він відповідно до вимог статті 117 КЗпП України має право на виплату середнього грошового забезпечення за час затримки такого розрахунку за період з 07 березня 2019 року по 06 вересня 2019 року (за шість місяців), у зв`язку з чим, позивач звернувся з позовом до суду.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»  від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII).
Відповідно до частини другої статті 9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Згідно з ч.2  ст. 24 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі – Закон № 2232-XII) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
За змістом ч.4 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням.   
звільнений з військової служби військовослужбовець на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечений матеріальним і грошовим забезпеченням. Тобто, у разі звільнення військовослужбовця з військової служби з ним має бути проведено повний розрахунок за всіма видами належного йому на день звільнення продовольчого, речового та грошового забезпечення.
Матеріалами справи підтверджується, що позивач виключений із списку особового складу загону та всіх видів забезпечення з 07 березня 2019 року, натомість індексація грошового забезпечення в розмірі 61992,13 грн виплачена йому відповідачем на виконання рішення суду у справі № 380/17871/21 19 вересня 2023 року.
Отже, станом на день звільнення позивача з військової служби відповідач не провів з ним розрахунок у повному обсязі.
Стаття 116 КЗпП України визначає строки розрахунку при звільненні, згідно якої при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні визначає ст. 117 КЗпП України, відповідно до якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Наведені вище норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими військовослужбовцями та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату таким всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про можливість застосування норм ст.ст. 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28.01.2021 (справа № 240/11214/19), від 21.04.2021 (справа №120/3857/19-а).
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що до даних відносин також слід застосовувати норми ст.ст. 116 та 117 КЗпП України.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з невиплатою відповідачем позивачу станом на 07 березня 2019 року (дата виключення зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення) індексації грошового забезпечення.
На виконання рішення суду у справі № 380/17871/21 відповідач 19 вересня 2023 року виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення в розмірі 61992,13 грн.
Тож спірним у цих правовідносинах є період з 08 березня 2019 року (перший день після виключення зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення) по 18 вересня 2023 року (день, що передує дню остаточного розрахунку).
Вказаний спірний період стягнення середнього грошового забезпечення у цій справі умовно варто поділити на дві частини: до набрання чинності 19 липня 2022 року Законом № 2352-ІХ і після цього.
Період з 08 березня 2019 року по 18 липня 2022 року (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто, без обмеження строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець, і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосуватися принцип співмірності та, суд, відповідно, може зменшити таку виплату.
Проте період з 19 липня 2022 року по 18 вересня 2023 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати середнього заробітку працівникові шістьма місяцями.
Тож, у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року. А також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19 липня 2022 року, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
Саме така правова позиція щодо застосування норм права до подібних правовідносин викладена в постановах Верховного Суду: у справі № 524/8023/16-а від 11.06.2019, у справі № 400/3365/19 від 12.08.2020.
Окрім того, колегія суддів поділяє висновок суду першої інстанції щодо застосування критерію зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.
За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:
розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
При вирішенні даного питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019.
Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що згідно з архівними відомостями з січня 2019 року по грудень 2019 року та особистої картки грошового забезпечення за 2019 рік розмір грошового забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням становив 20889,60 грн, а саме:
- за січень 2019 року – 10598,80 грн. Одночасно суд відзначає, що грошова допомога на оздоровлення в сумі 10290,80 грн згідно з пунктом «б» пункту четвертого розділу ІІІ Порядку № 100 не враховується, оскільки є одноразовою виплатою;    
- за лютий 2019 року – 10290,80 грн.
Кількість календарних днів за січень-лютий 2019 року становить 59 днів. 
Отже, середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням становить 354,06 грн (20889,60 грн/59 календарних днів).

Згідно наведеного вище, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08 березня 2019 року по 18 липня 2022 року становить 435139,74 грн, що перевищує розмір невиплачених вчасно індексації грошового забезпечення, а тому суд вважає за можливе застосувати до даних правовідносин принцип співмірності.
Зокрема, істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 61992,13 грн / 435139,74 грн (виплачена сума на виконання судового рішення/середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,14.
Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 354,06 грн (середньоденна заробітна плата позивача) х 0,14 х 1229 (дні затримки розрахунку) = 60919,56 грн.
Окрім того, визначена судом сума середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, на яку має право позивач за період з 19 липня 2022 року по 19 січня 2022 року, становить 65501,10 грн.
Отже, загальна сума середнього грошового забезпечення, на яку має право позивач відповідно до статті 117 КЗпП України в редакціях до набрання чинності 19 липня 2022 року Законом № 2352-ІХ і після цього, становить 126420,66 грн (60919,56 грн + 65501,10 грн).
Водночас суд звертає увагу на те, що у позовній заяві позивач просить суд зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за період з 07 березня 2019 року по 06 вересня 2019 року, тобто фактично за шість місяців, як передбачено статтею  117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-ІХ. 
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення з відповідача (а не зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити) на користь позивача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі, який становить 65501,10 грн (за шість місяців, як передбачено статтею 117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-ІХ та як про це просить позивач).
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду — без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.
Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.
Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

                                                     ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 березня 2024 року у справі № 380/22622/23 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої  статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	С. М. Кузьмич 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. Я. Качмар