ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

09 липня 2024 року 	м. Дніпро	справа № 160/20922/23	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Бишевської Н.А. (доповідач),
                               суддів:  Добродняк І.Ю., Семененка Я.В.,     
розглянувши у письмовому провадженні в м. Дніпро 
апеляційну скаргу Алекве Еммануеля Угочукви
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2024 року
у справі №160/20922/23
за позовом Алекве Еммануеля Угочукви
до Державної міграційної служби України  
третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області  
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,- 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в якому просив:
- визнати протиправними дії Державної міграційної служби України від 17.07.2023 р. № 116-23 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від позивача.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2024 року у справі №160/20922/23 в задоволенні адміністративного позову Алекве Еммануеля Угочукви до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії – відмовлено.
Судом вказано, що у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень. Суд дослідив, що позивачем не підтверджено фактів ймовірних побоювань стосовно існування загрози для його особистого життя та безпеки у випадку повернення на його батьківщину. Доводи позивача щодо існування фактів загроз життю від організацій «Міжнародна Амністія» та «САРС», не підтверджено матеріалами справи та були також ретельно перевірені згідно з висновком від 15.06.2023 р. про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Доводи позивача про те, що він є батьком дитини, згідно із законодавством не є підставою для визначення статусу біженця, тому суд не може прийняти ці аргументи в якості підстав для визнання неправомірним ним рішення про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову позивачеві слід відмовити.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, згідно якої скаржник просить скасувати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2024 року у справі №160/20922/23, як таке що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Скаржник зазначає, що в його заяві було зазначення підстави, на яких ґрунтуються його вимоги, зокрема високий ризик загибелі від постійних терактів, переслідування через релігійні переконання та віросповідання, расові переслідування, тощо. Вважає, що рішення відповідача є протиправним, адже відповідач не поцікавився актуальною ситуацією у країні походження позивача, зокрема стосовно безпеки перебування та побоювання систематичного порушення прав людини. Також, скаржник звертає увагу, що відповідач не врахував факт, що позивач є батьком дитини, яка мала народитися.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог ст. 311 КАС України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстави для задоволення апеляційної скарги, та зазначає:
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, позивач є громадянином Федеративної республіки Нігерія, що підтверджується копією паспорту.
В Україну позивач прибув 16.01.2020 за студентською візою типу «Д» на запрошення університету ім. Альфреда Нобеля, м. Дніпро. У зв`язку з навчанням   документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні, видану 27.01.2020 терміном дії до 01.10.2020.
03.08.2022 позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
22.08.2022 наказом №161 ГУ ДМС у Дніпропетровській області позивачу   відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до наказу Головного управління ДМС України в Дніпропетровській області від 17 квітня 2023 року №49, наказано:
1.Скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 22 серпня 2022 року №161 про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
2. Повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із урахуванням висновків суду, у порядку зазначеному Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за нормою, встановленою Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, потребує затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649. 3 урахуванням висновків, викладених у судовому рішенні.
Відповідно до наказу Головного управління ДМС України в Дніпропетровській області від 20 квітня 2023 року №51, наказано:
1. На підставі письмового висновку від 20 квітня 2023 року прийняти до оформлення документи для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - позивача.
2. Забезпечити виконання усіх заходів, передбачених чинним законодавством з питань оформлення документів, необхідних для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту – позивача.
27 квітня 2023 року Головним управлінням ДМС України в Дніпропетровській області  проведено співбесіду із позивачем, що підтверджується протоколом Справи №2022 DP 0005.
В подальшому, Державною міграційною службою України було прийнято рішення від 17 липня 2023 року №116-23 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Не погодившись з діями відповідача, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів виходить із такого.
Згідно з приписами статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН (далі - Керівництво УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Частиною другою статті 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Відповідно до пункту 195 Керівництва УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Аналізуючи умови, передбачені частиною першою статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.
Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома. При цьому, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.
Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. 
Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.
Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні.
Зі змісту наявного в матеріалах справи листа співбесіди вбачається, що позивач стверджує, що в країні його походження існує небезпека для його життя та здоров`я, так як внаслідок участі в акціях протесту за свободу слова, всі члени організації в якій він був, потерпали від нападів та переслідувань з боку представників SARS у Нігерії. В 2017 році акція протесту призвела до декількох смертей. Державні органи самоврядування всіляко притискають будь-які вираження думок та всі мітинги і зараз повертатись туди є ризикованим для нього.
Разом з тим, позивачем не подано до матеріалів справи доказів для підтвердження вищевказаних побоювань.
В свою чергу, питання щодо переслідування позивача з боку представників SARS належним чином досліджено у висновку відповідача   від 15.06.2023 р. про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, який наявний в матеріалах справи. Так, відповідач встановив, що у відповідь на загальнонаціональні протести генеральний інспектор поліції 11.10.2020 розпустив спеціальний загін по боротьбі з грабежами SARS на території Нігерії і закликав негайно перевести всіх співробітників SARS в інші підрозділи. Крім того, відповідач врахував, що відповідно аналізу інформаційних джерел, мітинги, про які повідомляє заявник, відбувались у жовтні 2020 року, в той час коли заявник вже залишив країну, таким чином твердження заявника щодо участі в мітингах проти SARS, викликають сумніви, і не можуть вважатись достовірними.
Також, колегія суддів відхиляє аргументи скаржника, що рішення відповідача є протиправним, оскільки відповідач не поцікавився актуальною ситуацією у країні походження позивача, адже з висновку відповідача   від 15.06.2023 р. вбачається, що відповідач дослідив, що загроза життю, безпеці чи свободі заявника в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, відсутня, у даному випадку не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між можливою загальною небезпекою та індивідуальною загрозою для життя чи здоров`я заявника, а беручи до уваги вищевикладені факти у сукупності можна дійти обґрунтованого висновку, що заявник у випадку повернення до Нігерії не зазнає серйозної шкоди, визначеної статтею 15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/ЕU.
Апеляційний суд не бере до уваги доводи скаржника про високий ризик загибелі від постійних терактів, оскільки згідно із пунктом 35 Директиви № 2011/95/ЕС, ризики, яким піддається все населення країни або частина її населення самі по собі звичай не створюють індивідуальної загрози, яку можна було б кваліфікувати як серйозну шкоду у розумінні статті 15 цієї директиви (що є умовою надання додаткового захисту).
Крім того, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про переслідування через релігійні переконання, оскільки зі змісту протоколу співбесіди, який наявний в матеріалах справи, вбачається, що позивач заперечив його переслідування у зв`язку з релігійними переконаннями. Також, є безпідставними доводи скаржника про расові переслідування, адже згідно протоколу під час співбесіди позивач про такі переслідування не зазначав. 
Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що доводи позивача про те, що він є батьком дитини, згідно із законодавством не є підставою для визначення статусу біженця, а тому суд не може прийняти ці аргументи в якості підстав для визнання неправомірним рішення про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Підсумовуючи, суд першої інстанції вірно вказав на відсутність протиправних дій відповідача, а отже підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Натомість, зворотні доводи скаржника свого підтвердження підтвердження не знайшли.
Згідно із ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Алекве Еммануеля Угочукви   - залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2024 року у справі №160/20922/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках  та строки передбачені ст.ст.328,329 КАС України. 
   
Головуючий - суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк 

                               суддя                                                                      Я.В. Семененко