ПОСТАНОВА                   
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
20 вересня 2024 року
м. Київ
 
справа № 201/6451/21
провадження № 61-3403св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
позивач (третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору) - ОСОБА_3 ,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 22 вересня 2022 року у складі судді Федоріщева С. С. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 лютого 2023 року у складі колегії суддів Петешенкової М. Ю., Городничої В. С., Лаченкової О. В., 
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики.
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до  ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
 
Позов мотивовано тим, що 20 січня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір позики, відповідно до якого останній отримав позику у розмірі 39 000,00 дол. США, що в національній валюті гривні за офіційним курсом дол. США до гривні на день підписання цього договору та отримання суми позики становило 311 727,00 грн, яку зобов`язався повернути в строк до 21 січня 2017 року.
 
Зазначає, що на виконання пункту 3.5 вказаного вище договору 21 січня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір застави (транспортного засобу).
 
Вказує, що ОСОБА_2 частково повернув суму позики готівкою, а саме: 26 листопада 2014 року - 2 000,00 дол. США, що становило 29 950,00 грн, 12 серпня 2015 року - 1 500,00 дол. США, що становило 32 057,00 грн, 16 грудня 2016 року - 2 000,00 дол. США, що становило 52 597,00 грн. Жодних інших повернень чи платежів відповідач за договором позики не здійснював.
 
Зазначає, що у зв`язку із тим, що ОСОБА_2 не своєчасно та не в повному розмірі повернув суму позики, було здійснено звернення стягнення на предмет застави, що передбачено пунктом 5.4 договору застави. Автомобіль мав технічні несправності, які впливали на його вартість та був оцінений в 120 000,00 грн. 27 червня 2017 року до ОСОБА_1 перейшло право власності на вказаний автомобіль на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу, який укладався в ТСЦ МВС (1242) РСЦ МВС.
 
Зазначає, що всього відповідач за договором позики повернув 10 109,00 дол. США.
 
Станом на момент звернення до суду з цим позовом існує заборгованість відповідача перед позивачем у розмірі 28 891,00 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на день звернення з позовом становить 784 968,47 грн та штраф у розмірі 150 000,00 грн.
 
Відповідно до вказаного ОСОБА_1 просила суд стягнути на її користь суму заборгованості за договором позики від 20 січня 2014 року у розмірі 934 968,47 грн, яка складається з суми заборгованості у розмірі 28 891,00 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на день звернення з позовом становить 784 968,47 грн та штраф у розмірі 150 000,00 грн.
 
У вересні 2021 року до суду надійшов позов ОСОБА_3 як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики.
 
Вказаний позов мотивовано тим, що 17 липня 2010 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали шлюб, який рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська у цивільній справі № 200/19737/15-ц було розірвано. Однак між колишнім подружжям не були вирішені майнові питання.
 
Вказує, що у серпні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю та поділ майна. Серед майна, яке просить поділити ОСОБА_3 є і автомобіль Mercedes-Benz ML 320, 2009 року випуску.
 
Вважає, що спірний договір позики від 20 січня 2014 року укладався у 2021 році без мети його реального виконання, тобто є фіктивною угодою. Мета, з якою ОСОБА_2 вдався до укладання спірного договору, полягає в тому, щоб під загрозою стягнення 18 000,00 дол. США змусити ОСОБА_3 відмовитися від позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю автомобіля Mercedes-Benz ML 320, 2009 року випуску та про стягнення половини його вартості у справі № 204/4708/17.
 
Зазначає, що вказаний автомобіль був придбаний за спільні кошти на той час подружжя ОСОБА_4 . ОСОБА_3 ніколи не чула, що її чоловік позичав кошти у рідної сестри.
 
Вказує, що ОСОБА_2 ніколи не звертався до ОСОБА_3 за отриманням згоди на укладення договору позики. У період, коли ОСОБА_1 начебто надала кошти ОСОБА_2 , вона не мала будь-якого нерухомого майна, транспортного засобу, не має їх до цього часу, не мала будь-яких заощаджень, мала скромний дохід, тобто не мала коштів для того, щоб надати позику у розмірі 39 000,00 дол. США своєму братові ОСОБА_2 .
 
Враховуючи зазначене, позивач просила суд визнати недійсним договір позики від 20 січня 2014 року.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська рішенням від 22 вересня 2022 року, яке Дніпровський апеляційний суд постановою від 01 лютого 2023 року залишив без змін, позов ОСОБА_1 задовольнив.
 
Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики від 20 січня 2014 року у розмірі 934 968,47 грн, яка складається з суми заборгованості у розмірі 28 891,00 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на день звернення з позовом становить 784 968,47 грн та штраф у розмірі 150 000,00 грн.
 
Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.
 
У задоволенні позову третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_3 відмовив.
 
Рішення місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що наявні підстави для стягнення заборгованості за договором позики від 20 січня 2014 року, оскільки ОСОБА_2 зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав. Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 суд дійшов висновку про недоведеність порушення її прав та законних інтересів оспорюваним правочином.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у березні 2023 року до Верховного Суду, ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову про стягнення заборгованостіта задовольнити позов про визнання недійсним договору позики.
 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 березня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її із Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська. 
 
28 березня 2023 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
В касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц, від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц та інших. 
 
У касаційній скарзі зазначається, що суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу на те, що спірний договір позики датований 20 січня 2014 року укладався у 2021 році без мети його реального виконання, тобто є фіктивним договором, а ухвалення рішення, яке фактично створює «спільний борг» для ОСОБА_3 є порушенням її матеріальних прав, оскільки у судовій справі про поділ майна подружжя № 204/4708/17 спірний автомобіль є спільним майном подружжя, тому і відповідно і боргові зобов`язання за спірним договором позики визнаються спільними. 
 
Скаржник зазначає, що з огляду на дуже скромний матеріальний стан, ОСОБА_1 не мала коштів для того щоб надати позику у розмірі 39 000,00 дол. США своєму братові ОСОБА_2 . 
 
Доводи інших учасників справи
 
У квітні 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до Верховного Суду відзиви на касаційну скаргу у яких просять касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.
 
Фактичні обставини справи
 
Суд встановив, що 17 липня 2010 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали шлюб, який рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2016 року у справі № 200/19737/15-ц було розірвано.
 
20 січня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 позику у розмірі 39 000,00 дол. США, яку позичальник отримав в національній валюті - гривні, що за офіційним курсом долара США до гривні на день підписання цього договору та отримання суми позики становило 311 727,00 грн, яку зобов`язався повернути в строк до 21 січня 2017 року (а. с. 7).
 
Відповідно до пункту 1.2 вказаного договору позика надається позичальнику на придбання автомобіля марки Mercedes-Benz ML 320, 2009 року випуску, білого кольору, номер кузова НОМЕР_1 .
 
Згідно із пунктом 6.2 вказаного договору у випадку порушення позичальником строку повернення коштів, передбачених пунктом 4.1 договору позичальник сплачує на користь позикодавця штраф у розмірі 150 000,00 грн.
 
На виконання пункту 3.5 вказаного договору 21 січня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір застави (транспортного засобу), який датований 21 січня 2014 року, відповідно до пункту 3.1 якого предметом застави є автомобіль марки Mercedes-Benz ML 320, 2009 року випуску, білого кольору, номер кузова НОМЕР_1 (а. с. 8, 9).
 
Факт отримання ОСОБА_2 зазначених коштів сторонами правочину не заперечується.
 
Сторони договору позики не заперечують, що ОСОБА_2 на виконання умов зазначеного договору всього повернув 10 109,00 дол. США (в тому числі передав автомобіль марки Mercedes-Benz ML 320, 2009 року випуску, білого кольору, номер кузова НОМЕР_1 за договором купівлі-продажу транспортного засобу від 27 червня 2017 року).
 
Станом на момент звернення до суду з цим позовом заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 становила 28 891,00 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на день звернення з позовом становило 784 968,47 грн, які ОСОБА_1 просила стягнути разом із штрафом у розмірі 150 000,00 грн.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Щодо позову про стягнення заборгованості
 
Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Згідно із статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
 
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
 
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або також кількість речей того ж роду та такої ж якості.
 
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
З матеріалів справи відомо, що 20 січня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 позику у розмірі 39 000,00 дол. США (еквівалент до гривні на день підписання цього договору становить 311 727,00 грн), яку зобов`язався повернути в строк до 21 січня 2017 року (а. с. 7).
 
Згідно із статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).
 
Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
 
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що у зазначений в договорі строк ОСОБА_2 , отримані в якості позики кошти в повному обсязі не повернув, чим порушив умови договору.
 
Крім того, матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 не заперечував щодо укладення між ним та ОСОБА_1 договору позики, а також не заперечував щодо розміру заборгованості за вказаним договором.
 
На основі всебічного і детального аналізу всіх представлених у справі доказів, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли до обґрунтованого висновку, що договір позики, який укладений між сторонами, відповідає вимогам законодавства, оскільки він був оформлений у належній письмовій формі.
 
Відповідно до сказаного, суди врахували усі обставини справи, часткове визнання позову з боку ОСОБА_2 і правомірно дійшли висновку про обґрунтованість вимог ОСОБА_1 . 
 
Щодо позову про визнання договору позики недійсним
 
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
 
Згідно із статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Згідно із частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
 
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
 
Тобто, для того щоб визнати той чи інший правочин недійсним, позивач у справі має довести, що такий правочин саме в момент його укладання, зокрема, суперечив ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
 
Аналогічні правові висновки зазначені у постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 753/6253/18.
 
За змістом статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
 
Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
 
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчинили будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
 
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
 
Отже, основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
 
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання такого договору недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
 
Відповідно до статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
 
У постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 127/7621/17 зазначено, що право на звернення до суду з позовом про визнання правочину недійсним виникає у особи, яка не була учасником правочину у разі, якщо таким правочином порушено право цієї особи і воно може бути відновлено шляхом повернення сторін до попереднього стану.
 
Відповідно до частини першої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
 
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частини друга та третя статті 65 СК України).
 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що у період шлюбних відносин ОСОБА_2 отримав у ОСОБА_1 у борг 39 000,00 дол. США на купівлю автомобіля Mercedes-Benz ML 320, 2009 року випуску, білого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , з поверненням боргу у строк до 21 січня 2017 року, про що було укладено договір позики, який датований 20 січня 2014 року.
 
Відповідно до частини першої статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавець є юридична особа, - незалежно від суми.
 
З матеріалів справи вбачається, що сторони вищезазначеного договору позики дотримались письмової форми договору, без його нотаріального посвідчення, оскільки законом посвідчення такого договору нотаріусом не вимагається.
 
Докази фіктивності вказаного договору позики матеріали справи не містять.
 
У відзиві на позов ОСОБА_3 ОСОБА_2 визнав той факт що у 2014 році він вирішив придбати автомобіль в інтересах сім`ї. Проте, кошти на придбання автомобіля у ОСОБА_2 були відсутні, оскільки всі заощадження було витрачено на купівлю будинку та земельної ділянки до шлюбу. У дружини ОСОБА_3 також були відсутні кошти на придбання автомобіля, оскільки вона перебувала у відпустці по догляду за дітьми. Доходів подружжя вистачало лише на задоволення потреб сім`ї. Таким чином, ОСОБА_2 звернувся до своєї рідної сестри з проханням позичити в борг на купівлю автомобіля, оскільки сестра на той час займалася діяльністю у сфері ІТ-технологій та мала можливість позичити кошти (а. с. 77).
 
Належних та допустимих доказів недійсності спірного договору позики ОСОБА_3 суду не надала, а її доводи про те, що спірний договір позики укладався без мети його реального виконання є припущенням. 
 
Крім того, слід зазначити, що перебування сторін у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позики саме по собі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, обов`язків, визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведенню укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошей в інтересах сім`ї.
 
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 03 травня 2018 року у справі № 639/7335/15, від 28 серпня 2019 року у справі № 638/20603/16 та від 22 листопада 2023 року у справі № 643/352/20.
 
У постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012 зазначено, що для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин, як правило, не стосується спільного майна подружжя. До того як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього не виникає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Тож той з подружжя, хто укладає договір позики (отримує кошти у позику), не розпоряджається спільним майном подружжя, він виступає учасником зобов`язальних правовідносин.
 
Відповідно до вказаного доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення створюють «спільний борг» є безпідставними. Крім того, зазначені доводи є передчасними, оскільки судами встановлено, що триває розгляд цивільної справи № 204/4708/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5 , про визнання спільною сумісною власністю і поділ майна і зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особистою приватною власністю.
 
Тобто, боргові зобов`язання подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї підлягають з`ясуванню судом саме під час розгляду справи про поділ спільного сумісного майна подружжя.
 
Також, суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ОСОБА_3 не надала суду докази щодо її необізнаності стосовно боргових зобов`язань ОСОБА_2 та ненадання останньому згоди на укладення договору позики, а тому суду не доведено, що вчиненням зазначеного правочину були порушені її права та законні інтереси.
 
Щодо матеріального стану ОСОБА_1 , про який зазначає ОСОБА_3 , це не є підставою для визнання правочину недійсним, оскільки обмежений фінансовий статус ОСОБА_1 є недоведеним і не виключає наявності у неї джерел доходу.
 
Також, доводи скаржника про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували аргументи скаржника щодо способу стягнення на предмет застави, є необґрунтованими, оскільки встановлено, що договір купівлі-продажу транспортного засобу є дійсним і не був оспорений у судовому порядку, що виключає можливість впливу цих доводів на результати справи.
 
Враховуючи вищезазначене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли до правомірного висновку про те, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання договору недійсним слід відмовити.
 
Посилання в касаційній скарзі на те, що судом апеляційної інстанції не враховано висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц, від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц та інших є безпідставними, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
 
Отже, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішень судів першої та апеляційної інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
 
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
 
Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновки судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 22 вересня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 лютого 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	А. І. Грушицький                                                                                                      І. В. Литвиненко                                                                                                                          Є. В. Петров