ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
07 серпня 2024 року                                                 
м. Київ
 
справа № 334/6063/18
провадження № 61-5900св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Олійник А. С., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
позивач за первісним позовом - ОСОБА_1 , правонаступником якого є  ОСОБА_2 ,
відповідачі:  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7 , 
позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_6 , який діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7 ,
відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району, як орган опіки та піклування, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Вельможко Олег Олександрович, на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 серпня 2022 року у складі судді Гнатюка О. М. та постанову  Запорізького апеляційного суду від 21 березня 2023 року у складі колегії суддів Полякова О. З., Кухаря С. В.,              Крилової О. В., 
 
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст вимог за первісним позовом 
У серпні 2018 року ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,               ОСОБА_6 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки та піклування, про розірвання договору найму жилого приміщення та виселення з жилого приміщення.
В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначав, що йому на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 . 
12 грудня 2017 року ОСОБА_1 як наймодавець та ОСОБА_3 як наймач уклали договір найму житла, згідно з яким ОСОБА_1 надав у безстрокове користування жиле приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , наймачу ОСОБА_3 та членам його сім`ї: ОСОБА_8 ,                   ОСОБА_6 , неповнолітній ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . 
Згідно з пунктом 2.5 договору найму вказані в ньому члени сім`ї наймача користуються нарівні з наймачем усіма правами та несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із цього договору.
Відповідно до пунктів 4.1, 4.2 договору найму за користування жилим приміщенням          з наймодавця щомісяця справляється плата. Розмір плати за користування жилим приміщенням на перший місяць становить 1 500,00 грн без ПДВ, а за кожен наступний місяць користування жилим приміщенням визначається шляхом множення розміру плати за попередній місяць на офіційно визначений індекс інфляції (індекс споживчих цін) у попередньому місяці.
Згідно з пунктом 4.5 договору найму плата за користування жилим приміщенням вноситься не пізніше 25 числа наступного календарного місяця.
Проте відповідачі не сплачували за користування квартирою. Станом на день звернення до суду з позовом заборгованість відповідачів за період з грудня                     2017 року до червня 2018 року склала 10 276,13 грн.
Враховуючи наведене,  ОСОБА_9 просив суд розірвати договір найму жилого приміщення та виселити відповідачів із квартири.
 
Короткий зміст вимог за зустрічним позовом
У лютому 2019 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання договору позики та договору іпотеки недійсними внаслідок їх вчинення під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах, скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.
На обґрунтування вимог зустрічного позову зазначено, що на початку лютого               2019 року ОСОБА_6 дізнався, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 , стала належати ОСОБА_1 .
У травні 2015 року ОСОБА_1 звертався до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_10 та до третіх осіб, вказаних у цьому позові, про стягнення заборгованості, але позов був залишений без розгляду.
Мати позивача за зустрічним позовом - ОСОБА_11 - мати трьох повнолітніх дітей, двоє з яких є особами з інвалідністю II групи: син  ОСОБА_3 , 1974 року народження, дочка - ОСОБА_4 , 1979 року народження. Упродовж тривалого періоду сім`я жила із заробітку позивача за зустрічним позовом та його матері на підставі періодичних (несистематичних) заробітків.
У 2012-2014 роках матеріальне становище сім`ї внаслідок погіршення загальної економічної ситуації в країні, а також ряду сімейних проблем суттєво погіршилося. У 2013 році мати перенесла захворювання на пневмонію, плеврит та супутні хвороби, у жовтні-листопаді того ж року перебувала на стаціонарному лікуванні в пульмонологічному відділенні 9-ї міської клінічної лікарні. Для лікування та її реабілітації позивачу та матері довелося позичати грошові кошти у рідних, знайомих та друзів. Так, зокрема, мати позичила у  ОСОБА_12 27 000 грн, у                ОСОБА_13 3 000 дол. США.
Навесні 2014 року сім`я перебувала у вкрай тяжкому фінансовому становищі. Декілька банків, до яких вони зверталися за наданням кредиту, у цьому відмовили. Після цього мати побачила оголошення кредитного брокерського агентства                       «Era finance», яке пропонувало кредити до 300 000 грн у готівковій формі. Під час особистої зустрічі матері з представником агентства їй було пояснено, що кредити оформлюються через нотаріуса і тільки за умови застави квартири.
23 травня 2014 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_1 укладено договір позики на суму 94 500 грн, хоча фактично вона отримала готівкою 80 000 грн. З метою забезпечення позики того ж дня між ОСОБА_6 ,                                    ОСОБА_11 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір та передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 . 
Вказані договори посвідчені приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т. Ю.
ОСОБА_6 вважає, що договір позики та договір іпотеки укладені під впливом вкрай тяжких обставин, а тому мають бути визнані недійсними.
Про те, що договір позики і договір іпотеки укладені позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_6 та його матір`ю ОСОБА_11 на вкрай невигідних умовах свідчить та обставина, що строк виконання зобов`язання обумовлений моментом вимоги, а за несвоєчасне виконання зобов`язання договором передбачений у розмірі 100% від суми позики. 
За несвоєчасне виконання зобов`язання передбачено право позикодавця звернути стягнення на предмет іпотеки, вартість якої, як мінімум, утричі перевищує суму позики.
Третя особа за цим зустрічним позовом, брат позивача ОСОБА_3 , є особою з інвалідністю II групи з діагнозом «помірно виражена деменція внаслідок епілепсії з рідкими генералізованими нападами».
У момент укладання договору іпотеки ОСОБА_3 не розумів значення і наслідки своїх дій. Він не усвідомлював, що може втратити єдине для нього (особи з інвалідністю) місце проживання та свою єдину власність.
Посилаючись на вказані обставини та положення статті 233 ЦК України, ОСОБА_6 просив визнати договір позики, укладений 23 травня 2014 року між                      ОСОБА_11 та ОСОБА_1 , а також договір іпотеки, укладений 23 травня 2014 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_11 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т. Ю., недійсними внаслідок їх вчинення під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на кв. АДРЕСА_1 , здійснену на підставі іпотечного договору                 від 23 травня 2014 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кукурудз Т. Ю.; повернути право власності на кв. АДРЕСА_1 до первісного стану.
 
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції
Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2019 року замінено померлого 12 вересня 2018 року позивача за первісним позовом ОСОБА_1 на його правонаступника ОСОБА_2 .
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 серпня 2022 року первісний позов задоволено.
Розірвано договір найму житла, укладений 12 грудня 2017 року між                   ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Виселено з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
У задоволенні зустрічного позову відмовлено.
Задовольняючи позовні вимоги за первісним позовом про розірвання договору найму жилого приміщення та виселення з жилого приміщення, суд першої інстанції виходив із того, що позивач довів несплату відповідачами плати за користування жилим приміщенням понад шість місяців.
Виселяючи малолітню ОСОБА_7 , місцевий суд вказав про те, що малолітня на час розгляду справи фактично не проживає у спірній квартирі, у зв`язку з чим районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки та піклування не вбачає за можливе надати висновок про доцільність виселення/не виселення дитини з квартири.
Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги за зустрічним позовом про визнання недійсним договору позики, суд першої інстанції вказав на те, що ОСОБА_6 не є стороною цього правочину, який укладений між  ОСОБА_1 та              ОСОБА_11 , а тому є неналежним позивачем у справі за позовом про визнання договору позики недійсним і з цих підстав у цій частині позовних вимог необхідно відмовити.
Залишаючи без задоволення зустрічні позовні вимоги в частині визнання недійсним договору іпотеки, місцевий суд виходив із того, що позивач за зустрічним позовом не довів, що оспорюваний договір іпотеки укладений під впливом тяжкої обставини, на вкрай невигідних умовах та що його волевиявлення не відповідало внутрішній волі й не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним договором.
Суд першої інстанції вказав на те, що не може визнати тяжкою обставиною, яка вплинула на укладення договору іпотеки, наявність хвороби у ОСОБА_3 , оскільки в судовому засіданні не доведено, що грошові кошти, отримані від договору позики, яка забезпечувалась іпотекою, були витрачені саме на його лікування. 
Також суд не погодився з доводами позивача за зустрічним позовом про те, що договір іпотеки має бути визнаний недійсним, оскільки ОСОБА_3 не розумів значення і наслідки своїх дій.
ОСОБА_3 є повнолітньою особою, у суду відсутні відомості щодо обмеження його дієздатності, у зв`язку із чим він має право самостійно або через представника здійснювати захист своїх порушених прав у суді шляхом подання відповідного позову та доведення вказаних обставин.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
Рішення місцевого суду оскаржено в апеляційному порядку ОСОБА_3  у частині задоволених первісних позовних вимог.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 21 березня 2023 року рішення суду першої інстанції, в оскарженій частині, залишено без змін.
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції під час розгляду справи не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права. Місцевий суд всебічно та повно з`ясував обставини, які мають значення для справи, у судовому засіданні дослідив усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості та надав їм правильну оцінку. 
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення первісного позову, оскільки позивачем наведено достатньо доказів на підтвердження заявлених вимог за цим позовом.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У квітні 2023 року представник ОСОБА_3 адвокат Вельможко О. О. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Ленінського районного суду               м. Запоріжжя від 29 серпня 2022 року та постанову  Запорізького апеляційного суду від 21 березня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення і ухвалити нове рішення про залишення без задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про розірвання договору найму жилого приміщення та виселення із жилого приміщення.
 
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що місцевий та апеляційний суди в оскаржених судових рішеннях застосували статті 509, 526, 529, 538, 627-629, 640 810, 811, 821 ЦК України без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 904/8549/17, від 14 квітня 2021 року у справі № 520/17947/18,                        від 13 липня 2022 року у справі № 201/7705/19.
Заявник вважає, що суди ухвалили рішення у справі на підставі недопустимих доказів, зокрема вказує про те, що подані ОСОБА_1 , правонаступником якого ОСОБА_2 , письмові докази є лише копіями, які не посвідчені у встановленому порядку, а їх оригінали до суду не подавалися. ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 мали право на проживання у спірній квартирі до укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1  договору найму житла і останні не уповноважували його укладати вказаний правочин.
ОСОБА_3 є особою з інвалідністю ІІ групи, про підписання договору найму житла та написання розписки про наявність боргу нічого пояснити не може. Крім того, вважає, що суд не міг виселити відповідачів без надання іншого житла.
 
Провадження у суді касаційної інстанції
10 травня 2023 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою, відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення дії рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 серпня                 2022 року.
Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦУПК України.
10 липня 2023 року матеріали цивільної справи № 334/6063/18 надійшли до Верховного Суду.
23 травня 2023 року у зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Воробйової І. А. у касаційному провадженні № 61-5900св23 на підставі службової записки секретаря Першої судової палати Луспеника Д. Д. здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями. Суддею-доповідачем у зазначеній справі визначено Сердюка В. В. , суддями, які входять до складу колегії, визначено ОСОБА_14 та Фаловську І. М. 
03 червня 2024 року у зв`язку зі звільненням у відставку судді Верховного Суду ОСОБА_14 у касаційному провадженні № 61-5900св23 здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями. Суддею-доповідачем у зазначеній справі визначено Сердюка В. В. , суддями, які входять до складу колегії, визначено Карпенко С. О. та Фаловську І. М. 
04 червня 2024 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
 
Доводи відзиву на касаційну скаргу 
ОСОБА_2 у відзиві на касаційну скаргу вказує на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 серпня 2022 року                            та постанову Запорізького апеляційного суду від 21 березня 2023 року залишити без змін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
З матеріалів справи відомо, що ОСОБА_11 , ОСОБА_3 ,               ОСОБА_6 , ОСОБА_4 на праві приватної власності  (кожному по частині) належала кв. АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого Ленінською районною адміністрацією Запорізької міської ради 05 грудня 2007 року, зареєстрованого Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» 23 січня 2008 року в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно з реєстраційним номером 21852559, у книзі: 256, номер запису про право власності 37259, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 17463829, виданим орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» 23 січня 2008 року. 
23 травня 2014 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_1 укладено договір позики на суму 94 500 грн. 
Відповідно до пункту 7 договору позики від 23 травня 2014 року на вимогу позикодавця сума позики підлягає поверненню позичальником протягом чотирнадцяти календарних днів з дня направлення позикодавцем вимоги про це. У разі прострочення виконання зобов`язання за договором з позичальника стягується штраф  у розмірі 100% від суми позики.
З метою забезпечення позики 23 травня 2014 року між ОСОБА_6 ,                                    ОСОБА_11 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір та передано останньому в іпотеку кв. АДРЕСА_1 . 
Пунктом 5.1. договору іпотеки від 23 травня 2023 року визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником ОСОБА_11 основного зобов`язання за договором іпотеки та в інших випадках, передбачених цим договором, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення своїх вимог, що виникають з договору іпотеки, виникає в іпотекодержателя у випадках, обумовлених умовами договору позики, цього договору та чиним законодавством України. 
29 вересня 2014 року ОСОБА_1 через приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т. Ю. звернувся до ОСОБА_11 із заявою з вимогою про усунення у тридцятиденний строк порушення зобов`язання, що виникло з договору позики від 23 травня 2014 року.               ОСОБА_1 у заяві зазначив, що у разі невиконання цієї вимоги, ним будуть вжиті заходи щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме кв. АДРЕСА_1 . 
13 січня 2015 року ОСОБА_1 через приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т. Ю. звернувся до ОСОБА_3 ,             ОСОБА_6 , ОСОБА_4 із заявою з вимогою про усунення у тридцятиденний строк порушення зобов`язання, що виникло з договору позики від 23 травня                   2014 року. ОСОБА_1 у заяві вказав, що у разі невиконання цієї вимоги ним будуть вжиті заходи щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме                        кв. АДРЕСА_1 . 
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 03 жовтня 2016 року ОСОБА_1 на праві власності                              з 31 серпня 2016 року належить кв. АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.
12 грудня 2017 року ОСОБА_1 з однієї сторони (як наймодавець) та                    ОСОБА_3 з іншої сторони (як наймач) уклали договір найму житла, згідно з яким ОСОБА_1 надав у безстрокове користування житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , наймачу ОСОБА_3 та членам його сім`ї: ОСОБА_11 , ОСОБА_6 , неповнолітній ОСОБА_7 ,              ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дочкою ОСОБА_6 .
ОСОБА_3 є особою з інвалідністю ІІ-ї групи.
ОСОБА_4 є особою з інвалідністю ІІ-ї групи.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим Запорізьким МВ ДРАЦС ГТУЮ у Запорізькій області, актовий запис № 5755.
Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 25 березня 2019 року, виданим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу     Кукурудз Т. Ю., зареєстрованим у реєстрі за № 1728, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що складається    з квартири АДРЕСА_1 , є його дочка ОСОБА_2 .
За пунктом 2.5 договору найму члени сім`ї наймача, що зазначені у пункті 1.1 цього договору, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з цього договору найму. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із цього договору.
Відповідно до пунктів 4.1, 4.2 договору найму за користування жилим приміщенням           з наймодавця щомісяця справляється плата. Розмір плати за користування жилим приміщенням на перший місяць становить 1 500 грн без ПДВ. Розмір плати за кожен наступний місяць користування жилим приміщенням визначається шляхом множення розміру плати за попередній місяць на офіційно визначений індекс інфляції (індекс споживчих цін) у попередньому місяці. За неповний календарний місяць користування розмір плати визначається пропорційно до кількості днів фактичного користування жилим приміщенням упродовж такого календарного місяця. 
Згідно з пунктом 4.5 договору найму плата за користування жилим приміщенням вноситься не пізніше 25 числа наступного календарного місяця. 
Відповідно до пункту 4.6 договору найму плата за користування жилим приміщенням та плата за комунальні послуги вносяться наймачем по день фактичного повернення жилого приміщення.
Відповідачі не надали суду доказів внесення орендної плати за користування квартирою на підставі укладеного договору найму. 
Станом на день звернення з позовом заборгованість відповідачів перед ОСОБА_1 за період із грудня 2017 року до червня 2018 року склала 10 276,13 грн.
Згідно з актом обстеження умов проживання від 01 червня 2020 року, складеного комісією у складі головного спеціаліста відділу по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради Бабки А. О., начальника відділу адміністративно-правової роботи РА ЗМР по Дніпровському району Доніної Н. О., малолітня ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не проживає за адресою: АДРЕСА_2 .
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Зважаючи на те, що рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 серпня 2022 року переглядалось в апеляційному порядку у частині задоволених первісних позовних вимог та в касаційному порядку оскаржується лише в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , то в іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 серпня 2022 року та постанова Запорізького апеляційного суду від 21 березня 2023 року Верховним Судом не переглядаються.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України).
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
 
Щодо розірвання договору найму жилого приміщення
Згідно із статтями 526, 530, 601, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, у встановлений строк, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (частина перша статті 759 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
За договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату (частина перша статті 810 ЦК України).
Положеннями частини третьої статті 815 ЦК України передбачено, що наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором.
Залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини поділяються на: суто односторонні - не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особою. До них, зокрема, належить відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини; такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, до яких можливо віднести, зокрема, оголошення конкурсу, публічну обіцянку винагороди, відмову від спадщини на користь іншої особи, видачу довіреності, видачу векселя, розміщення цінних паперів, односторонню відмову від договору.
У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).
У постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 727/898/19 (провадження № 61-7157св20) зазначено, що «уцивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651-654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків». 
Вчинення стороною договору такого одностороннього правочину як відмова від договору, за відсутності рішення суду про визнання його недійсним або підстав нікчемності, передбачає необхідність з`ясувати, чи зумовив такий правочин припинення цивільних прав та обов`язків (тобто чи є підстави для односторонньої відмови від договору, передбачені договором та/або законом). Це пояснюється тим, що одностороння відмова від договору як вид одностороннього правочину розрахована на сприйняття іншими особами. 
У разі якщо встановлена відсутність підстав для односторонньої відмови від договору, то такий односторонній правочин не зумовлює розірвання договору. 
При цьому слід розмежовувати підстави недійсності цього одностороннього правочину (зокрема, суперечність імперативній цивільно-правовій нормі) і підстави для односторонньої відмови від договору.
Тлумачення статті 651 ЦК України свідчить, що договір може бути розірваний на підставі рішення суду в разі, якщо він не розірваний за згодою (домовленістю) сторін або внаслідок односторонньої відмови від договору.
З матеріалів справи відомо, що 23 травня 2014 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_1 укладено договір позики на суму 94 500 грн. Того ж дня на забезпечення договору позики між ОСОБА_11 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, за яким в іпотеку передано кв. АДРЕСА_1 . Вказані договори посвідчені приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т. Ю.
31 серпня 2016 року ОСОБА_1 на підставі іпотечного договору від 23 травня 2014 року у позасудовому порядку набув право власності на кв. АДРЕСА_1 .
12 грудня 2017 року ОСОБА_1 як наймодавець та ОСОБА_3 як наймач уклали договір найму житла, згідно з яким ОСОБА_1 надав у безстрокове користування жиле приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , наймачу ОСОБА_3 та членам його сім`ї: ОСОБА_11 , ОСОБА_6 , неповнолітній ОСОБА_7 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . 
За договором найму, укладеним 12 грудня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 :
підпункт 2.1.2 пункту 2.1 - наймодавець має право вимагати в судовому порядку виселення наймача, членів його сім`ї або інших осіб, які проживають разом із ними без надання іншого житла, у випадках, передбачених чинним законодавством України;
пункт 4.1 - за користування жилим приміщенням з наймача щомісяця справляється плата;
4.2 - розмір плати за користування жилим приміщенням на перший місяць становить 1 500, 00 грн, без ПДВ. Розмір плати за кожний наступний місяць користування жилим приміщенням визначається шляхом множення розміру плати за попередній місяць на офіційно визначений індекс інфляції (індекс споживчих цін) у попередньому місяці;
пункт 4.5 - плата за користування жилим приміщенням вноситься не пізніше                      25 числа наступного календарного місяця;
пункт 5.2 - у разі порушення строків внесення плати за користування жилим приміщенням наймач сплачує наймодавцеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, встановленої на день нарахування пені, від простроченої суми за кожен день прострочення;
пункт 6.1 - спори, що виникають між сторонами під час виконання цього договору, вирішуються в установленому законом порядку. 
Згідно з частиною другою статті 763 ЦК України, якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк.
Відповідно до положень частин третьої-четвертої статті 168 ЖК Української РСР (тут і далі - в редакції станом на день укладення договору найму від 12 грудня 2017 року) договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім`ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці. 
Договір найму жилого приміщення, укладений як на визначений, так і на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо наймач або особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи одному будинку, а також у разі систематичного невнесення наймачем  квартирної плати і плати за комунальні послуги.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідачі не сплачували за користування квартирою та станом на день подання позову до суду заборгованість відповідачів за період із грудня 2017 року до червня 2018 року склала 10 276,13 грн.
Разом із тим з матеріалів справи вбачається таке.
ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом у серпні 2018 року.
ІНФОРМАЦІЯ_2  ОСОБА_1 помер (т. 1, а. с. 43).
25 березня 2019 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого отримала у спадщину спірну квартиру (т. 1, а. с. 72).
Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2019 року у цій справі замінено позивача ОСОБА_1 його правонаступником - ОСОБА_2 .
Процесуальне правонаступництво - це заміна сторони або третьої особи (правопопередника) іншою особою (правонаступником) у зв`язку із вибуттям із процесу суб`єкта спірного або встановленого рішенням суду правовідношення, за якої до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов`язки правопопередника і він продовжує в цивільному судочинстві участь останнього.
Підставою процесуального правонаступництва є наступництво в матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони, зокрема внаслідок смерті, зі спірних чи встановлених судом правовідносин майнового характеру. При процесуальному правонаступництві всі процесуальні дії, виконані попередником, є обов`язковими для правонаступника. У позовному провадженні процесуальне правонаступництво відбувається в тих випадках, коли права або обов`язки одного із суб`єктів спірного матеріального правовідношення в силу тих або інших причин переходять до іншої особи, яка не брала участі у цьому процесі.
Отже, процесуальне правонаступництво тісно пов`язане з матеріальним, оскільки процесуальне правонаступництво передбачає перехід суб`єктивного права або обов`язку від однієї особи до іншої в матеріальному праві. При цьому незалежно від підстав матеріального правонаступництва, процесуальне правонаступництво допускається лише після того, як відбудеться заміна в матеріальному правовідношенні.
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
У статті 1219 ЦК України зазначено, що не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) право на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.
У частині першій статті 814 ЦК України передбачено, що у разі зміни власника житла, переданого у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця.
Враховуючи наведене, до  ОСОБА_2 як спадкоємця  ОСОБА_1 перейшли всі права та обов`язки наймодавця за договором найму як нового власника спірної квартири.
Договором найму жилого приміщення, укладеним 12 грудня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , не визначено строку його дії.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк (частина друга статті 763 ЦК України).
Частиною першою статті 821, частиною першою статті 822 ЦК України передбачено, що договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п`ять років. У разі спливу строку договору найму житла наймач має переважне право на укладення договору найму житла на новий строк. Не пізніше ніж за три місяці до спливу строку договору найму житла наймодавець може запропонувати наймачеві укласти договір на таких самих або інших умовах чи попередити наймача про відмову від укладення договору на новий строк. Якщо наймодавець не попередив наймача, а наймач не звільнив помешкання, договір вважається укладеним на таких самих умовах і на такий самий строк.
Відповідно до частин другої, третьої статті 825 ЦК України договір найму житла може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця у разі невнесення наймачем плати за житло за шість місяців, якщо договором не встановлений більш тривалий строк, а при короткостроковому наймі - понад два рази; руйнування або псування житла наймачем або іншими особами, за дії яких він відповідає. Договір найму частини будинку, квартири, кімнати (частини кімнати) може бути розірваний на вимогу наймодавця у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сім`ї. Наймодавець повинен попередити наймача про розірвання договору не пізніше ніж за два місяці. 
Положеннями статті 169 ЖК Української РСР визначено, що у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов`язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмови - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.
Відповідно до статті 170 ЖК Української РСР при переході права власності на жилий будинок, (частину будинку, квартиру), в якому знаходиться здане в найм жиле приміщення, до іншої особи договір найму зберігає силу до закінчення зазначеного в ньому строку. Якщо договір найму укладено без зазначення строку, новий власник будинку (квартири) вправі вимагати його розірвання у випадках і в порядку, передбачених статтею 168 цього Кодексу.
Вирішуючи спір, місцевий та апеляційний суди не врахували, що договір найму є безстроковим та не містить положень щодо підстав для його розірвання, а матеріали справи не містять доказів попередження ОСОБА_1  ОСОБА_3  про розірвання договору та про наступне виселення у встановлені законом строки.
За вказаних обставин позовні вимоги щодо розірвання договору найму жилого приміщення, укладеного 12 грудня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , є передчасними та задоволенню не підлягають.
 
Щодо виселення
Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до частини першої статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
У частині другій статті 109 ЖК Української РСР встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Дія статті 109 ЖК Української РСР спрямована на захист житлових прав фізичних осіб, які мають лише єдине місце постійного проживання. Частина друга статті 109 ЖК Української РСР не може бути підставою для відмови у виселенні особи, яка має більше одного місця проживання, і не може бути підставою для звуження правомочностей власника (див. постанову Верховного Суду від 26 червня 2024 року         у справі № 645/4060/19, провадження № 61-259св24).
У справі, що є предметом касаційного перегляду, судами встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідачі є соціально незахищеними особами і власну квартиру, яка є єдиним їхнім житлом, передали в іпотеку ОСОБА_1 в силу певних життєвих обставин, яку останній у подальшому набув у власність у позасудовому порядку, згодом надавши її відповідачам у найм за договором найму.  
Верховний Суд неодноразово наголошував, що при вирішенні питання виселення особи судам необхідно встановити відповідність такого виселення вимогам пропорційності у розумінні положень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та світлі релевантної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), співмірності втручання у право на мирне володіння майном і дотримання справедливого балансу між правом власності позивача на майно та правом користування цим майном відповідачем (див. постанови Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 209/2032/14-ц, провадження № 61-9059св21; від 15 лютого 2023 року у справі № 127/7630/20, провадження № 61-8185св22).
У статті 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі «Гіллоу проти Сполученого Королівства»), так і на наймача (рішення у справі «Ларкос проти Кіпру»).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8 Конвенції, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року, заява № 39948/06, пункт 47).
Принцип пропорційності є одним із основних принципів, яким керується ЄСПЛ під час вирішення спорів та який передбачає дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Таким чином, з урахуванням того, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою.
Ухвалюючи рішення щодо виселення відповідачів зі спірної квартири, місцевий суд не врахував, що вона є їх єдиним житлом, що у відповідачів відсутнє на праві власності або користування інше житлового приміщення, а також, що ця квартира є «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції, яка захищає право особи на повагу до її житла, та, як наслідок не з`ясував, чи може вважатися виселення відповідачів співмірним із переслідуваною законною метою.
Як уже зазначалося вище відповідно до положень статті 47 Конституції України та статті 109 ЖК Української РСР ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Виселення із займаного жилого приміщення допускається виключно з підстав, установлених законом. 
Виходячи із системного тлумачення наведених вимог закону, рішення про виселення має ухвалюватися судом за позовом до конкретного відповідача (особи, яка підлягає виселенню), при цьому суд має перевірити наявність у цієї особи права користування житловим приміщенням або відсутність такого права в порядку, визначеному                 ЦПК України, та з`ясувати наявність іншого житла.
Апеляційний суд, переглядаючи справу, наведеного вище також не врахував та безпідставно погодився із висновками місцевого суду.
Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.
ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла.
Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, якщо таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.
Право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Конституцією України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.
Враховуючи, що виселення відповідачів може призвести до виникнення негативних для нього наслідків, пов`язаних з відсутністю в особи житла, а з урахуванням їх стану здоров`я та доходів, як осіб з інвалідністю, навіть наймання житла буде надмірним тягарем.
Суди не мотивували висновки про те, яким чином рішення про виселення відповідачів збалансовує інтереси власника житла та відповідачів ( ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ), які не мають іншого житла, а тому задоволення позовних вимог щодо виселення відповідачів може призвести до того, що вони нестимуть надмірний тягар.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зауважила, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. 
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. 
З метою захисту конституційного права на житло (стаття 47 Конституції України) Верховний Суд вважає за необхідне вийти за межі доводів касаційної скарги та ухвалити нове рішення у справі щодо всіх відповідачів.
За таких обставин позовні вимоги про розірвання договору найму жилого приміщення та виселення із жилого приміщення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,   ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7 , зі спірної квартири не підлягають задоволенню у повному обсязі.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Враховуючи те, що під час розгляду справи місцевий та апеляційний суди, встановивши обставини справи, неправильно застосували наведені вище норми матеріального і процесуального права, рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 серпня 2022 року та постанова Запорізького апеляційного суду від 21 березня 2023 року підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у  задоволенні позовних вимог.
Керуючись статтями 402, 409, 412, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Вельможко Олег Олександрович, задовольнити.
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 серпня 2022 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 21 березня 2023 року, в частині позовних вимог ОСОБА_1 , правонаступником якого є  ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки та піклування, про розірвання договору найму жилого приміщення та виселення з жилого приміщення скасувати та ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 , правонаступником якого є  ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки та піклування, про розірвання договору найму жилого приміщення та виселення з жилого приміщення відмовити.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | І. М. Фаловська
Судді | В. М. Ігнатенко
| С. О. Карпенко
| А. С. Олійник
| В. В. Сердюк