Дата документу 05.08.2024 Справа № 333/4543/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 333/4543/24 Головуючий у 1-й інстанції: Ходько В.М.
Провадження № 22-ц/807/1370/24 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2024 року                                                  м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Кухаря С.В.,
Полякова О.З.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Трачук Наталії Іванівни на ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 травня 2024 року про повернення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року  ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме, квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 04.02.2013 року № 355, посвідченого приватним нотаріусом Компанєць І.В.
Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 травня 2024 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, подану до подання позовної заяви до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості повернуто заявниці.
Роз`яснено заявниці, що повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, представник ОСОБА_1 – адвокат Трачук Н.І. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що разом із заявою до суду було подано докази належності відповідачу квартири, оголошення про її продаж, переписку з відповідачем та копію розписки, тобто, зазначені докази у сукупності свідчать як про визнання боргу отриманого раніше, ніж у 2024 році, та намагання продати квартиру. Тобто, у суду були всі підстави для задоволення заяви, а не зволікання з поверненням заяви. При цьому, приймаючи до уваги, що ціна позову складає 23 тисячі доларів США, а квартиру відповідач продає за 35 тисяч доларів США, арешт майна у цьому випадку є співмірним. Крім того, вважає, що оскаржувана ухвала не містить мотивування причини повернення, у чому саме заява не відповідає вимогам ст.ст. 149, 151 ЦПК України, лише процитовано ці норми.
Учасники справи своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
За правилами ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про повернення заяви позивачеві (заявникові) (п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до вимог абзацу 2 частини 5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі є дата складення повного судового рішення – 05.08.2024 року.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції  в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 травня 2024 року - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до п. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що заява не містить належного обґрунтування необхідності застосування таких заходів забезпечення позову, про які просить заявник, суд вважав, що заява підлягає поверненню заявнику, як така, що подана без додержання вимог статті 151 ЦПК України.
Однак, колегія суддів апеляційного суду не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.  Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суд повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Співмірність передбачає врахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження №14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі №914/1570/20 (провадження №12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».
Колегія суддів наголошує, що оскаржувана ухвала не відповідає вимогам ст. 260 ЦПК України, а саме, не містить належно викладеної мотивувальної частини.
Так, в обґрунтування вищевказаної заяви ОСОБА_1 зазначала, що нею готується до подачі до суду позовна заява про стягнення коштів за розпискою, але у процесі підготовки та з переписки з боржником їй стало відомо про те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , маючи у власності єдине нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 , за рахунок якого можливо було б забезпечити позов, намагається її продати. А до цього, у 2022 році позичила у неї грошові кошти у розмірі 23 000 дол. США без розписки, під гарантії свого чоловіка, який є священнослужителем, за умови, що продасть житло у м. Києві та поверне. Пізніше ОСОБА_2 поштою надіслала заявниці розписку, у якій замість того, щоб зазначити про повернення коштів після продажу житла, вказала навмисно, що поверне їх по закінченню війни в Україні. При цьому, у переписці з заявницею постійно визнає борг та зазначає, що після продажу поверне їй грошові кошти. 
Як доказ намагання продати квартиру заявниця надала оголошення з сайту «ОЛХ», квартиру впізнала по фото, а про її продаж відповідач зазначила у переписці, скріншот якої також додано до заяви.
ОСОБА_1 вважає, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, ефективний захист її права на отримання суми відшкодування у розмірі 920 000 гривень, так як ОСОБА_2 не працює, доходів не має, але має у власності єдине житло, яке намагається продати.
Матеріали справи містять розписку про отримання грошових коштів, відповідно до змісту якої ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_1 23 000 доларів США (а.с. 4).
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №377911231, сформованої 09.05.2024 року, вбачається, що розташована у АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2 з 04.02.2013 року на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 355, виданий 04.02.2013, видавник: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Компанієць І.Ю. Опис об`єкта: загальна площа (кв.м): 71.74, житлова площа (кв.м): 42,9, матеріали стін: крупнопанельні, опис: ізольована, трикімнатна. (а.с. 3). 
Матеріали справи містять скріншот з сайту «ОЛХ», з якого вбачається оголошення, опубліковане 09 травня 2024 року, про продаж трикімнатної квартири площею 72 кв.м. у Комунарському районі м. Запоріжжя по вул. Чумаченко вартістю 1 399 477 грн (а.с. 8).
Також до заяви про забезпечення позову заявниця долучила скріншоти переписки щодо виставлення житла на продаж та повернення грошових коштів (а.с. 9-18, 20).
Суд першої інстанції взагалі не оцінив наведені заявницею доводи, які вона вважала такими, що слугують достатньою підставою для накладення арешту на майно як заходу забезпечення позову, не дослідив надані ОСОБА_1 докази, які, на її переконання, підтверджують співмірність застосування такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на майно, що належать відповідачеві.
Право на захист особа здійснює на свій розсуд (ст. 20 ч. 1 ЦК України).
У даному випадку ОСОБА_1 бажає реалізувати своє право на захист шляхом забезпечення позову з метою недопущення відчуження майна, належного ОСОБА_2 , що у майбутньому може призвести до ускладнення чи унеможливлення виконання судового рішення про стягнення боргу.
Відповідно до вимог ст. 12 ч. 5 п. 4 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Колегія суддів звертає увагу, що належність обґрунтування необхідності застосування заходів забезпечення позову є оціночним поняттям. Разом з тим, висновок суду про належність чи неналежність мотивів застосування вказаних заходів має бути достатньо вмотивованим судом та, зокрема, зрозумілим стороні, яка ініціює вказане питання. У свою чергу, оцінка вказаних мотивів щодо застосування заходів забезпечення позову не має призводити до надмірного формалізму.
Таким чином, колегія суддів за результатами апеляційного розгляду дійшла висновку, що суд першої інстанції безпідставно повернув заяву про забезпечення позову, не мотивуючи свої висновки та не дослідивши подані заявницею докази в обґрунтування підстав для забезпечення позову.
Отже, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувану ухвалу не можна визнати такою, що постановлена з дотриманням норм процесуального права, а тому на підставі ст. 379 ЦПК України вона підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Оскільки справа передається для продовження розгляду до суду першої інстанції, то відсутні підстави для розподілу судових витрат, понесених заявницею у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції відповідно до положень статей 141, 382 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Трачук Наталії Іванівни задовольнити.
Ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 травня 2024 року у цій справі скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складений 05 серпня 2024 року.

Головуючий Д.А.Трофимова 

Судді: С.В. Кухар 

О.З. Поляков