ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2024 року	Львів	Справа № 380/13382/23 пров. № А/857/9181/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                  Онишкевича Т.В.,
суддів                                                                      Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М., 
з участю секретаря судових засідань                                Доморадової Р.В.,                                                                                                                                                       
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2024 року у справі за її позовом до Франківського відділу Державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, державного виконавця Франківського відділу Державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Юрчишина Юрія Святославовича про визнання протиправною та скасування постанови,

суддя у І інстанції                                                            Кравців О.Р., 
час ухвалення рішення                                                  не зазначено,
місце ухвалення рішення                                                  м. Львів,
дата складення повного тексту рішення                               03 квітня 2024 року,

ВСТАНОВИВ :

07 червня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Франківського відділу Державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі – Франківський ВДВС), державного виконавця Франківського відділу Державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Юрчишина Юрія Святославовича (далі – Державний виконавець), у якому просила (з урахуванням заяви №7 від 22 січня 2024 року) визнати протиправною і скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження ВП№71400238 від 28 березня 2023 року.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2024 року у справі № 380/13382/23 у задоволенні вказаного позову було відмовлено. 
При цьому суд першої інстанції виходив із того, що виконавчий лист у справі №380/7472/22 видано Львівським окружним адміністративним судом за підписом уповноваженої особи – заступника голови суду ОСОБА_2 –  на виконання судового рішення, що набрало законної сили. Тримісячний строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання, передбачений частиною 1 статті 12 Закону України “Про виконавче провадження”, Головним управлінням Держпродспоживслужби у Волинській області не пропущений. Окрім того, за виконавчим провадженням ВП №71400238 стягувачем є держава, а тому покликання позивача на недотримання пункту 4 частини 1 статті 4 Закону України “Про виконавче провадження” є безпідставними. 
Також суд зазначив, що порушення норм законодавства про рекламу встановлено під час здійснення ФОП ОСОБА_1 господарської діяльності, а набуті підприємцем під час здійснення ним господарської діяльності зобов`язання залишаються навіть після державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця.
Таким чином, суд дійшов висновку, що дії державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження є законними та обґрунтованими, а покликання позивача –  безпідставними. 
У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено ОСОБА_1 , яка просить таке скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позовних вимог. Вважає, що Державний виконавець протиправно відкрив виконавче провадження №71400238 з огляду на те, що поданий заявником виконавчий лист:
не підписаний уповноваженою особою, як це передбачено частиною 3 статті 4 “Про виконавче провадження”;
у виконавчому листі 380/7472/22 відсутні обов`язкові реквізити стягувача, визначені статтею 4 України “Про виконавче провадження” та передбачені Інструкцією з організації примусового виконання рішень (наказ Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 у редакції від 29 вересня 2016 року) (далі – Інструкція №512/5);
відсутні документи, що підтверджує повноваження стягувача, як це передбачено розділом III, частини 3 згаданої Інструкції;
рішення суб`єкта владних повноважень про накладення стягнення стосується саме фізичної особи підприємця, який до відкриття виконавчого провадження та до відкриття провадження у справі №380/7472/22, у якій постановлено стягнути штраф,  припинив статус фізичної особи підприємця. 
Тому вважає, що постанова Державного виконавця про відкриття виконавчого провадження №71400238 від 28 березня 2023 року є протиправною та підлягає скасуванню.
Позивачка ОСОБА_1 та її представник у ході апеляційного розгляду підтримали подану апеляційну скаргу доводами, аналогічними до тих, що зазначені у її тексті. Просили скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позов у повному обсязі.
Представники відповідачів, повідомлених належним чином про час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибули, що відповідно до частини 3 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи. 
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апелянта, виходячи із такого.
Як безспірно встановлено судом першої інстанції, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2022 року у справі №380/7472/22, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2023 року, було задоволено позов Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення штрафу за порушення законодавства про рекламу та стягнуто з неї в користь Державного бюджету 18666,65 грн.
17 березня 2023 року Львівським окружним адміністративним судом було видано виконавчий лист у справі №380/7472/22.
28 березня 2023 року на виконання виконавчого листа №380/7472/22, виданого 17 березня 2023 року Львівським окружним адміністративним судом, Державний виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження №71400238.
ОСОБА_1 не погодилася із правомірністю вказаної постанови про відкриття виконавчого провадження №71400238 від 28 березня 2023 року та звернувся до суду із адміністративним позовом, що розглядається.
При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Як зазначено у статті 1291 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VІІІ) встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) – сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною 1 статті 18 Закону № 1404-VІІІ визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно із частиною 1 статті 3 Закону №1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 26 Закону № 1404-VІІІ виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону. 
Статтею 4 Закону №1404-VIII встановлено вимоги до виконавчого документа. За приписами частини 1 цієї статті у виконавчому документі зазначаються:
1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала;
2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;
3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи;
4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності);
реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків);
5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень;
6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню);
7) строк пред`явлення рішення до виконання.
У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.
За приписами частини 1 статті 12 Закону №1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
Частиною 1 статті 18 Закону №1404-VIII встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини 2 статті 18 Закону №1404-VIII).
Оцінюючи доводи скаржника про те, що виданий Львівським окружним адміністративним судом виконавчий лист № 380/7472/22 не підписаний уповноваженою особою, як це передбачено частиною 3 статті 4 Закону № 1404-VІІІ, апеляційний суд зазначає таке.
Відповідно до частини 3 статті 4 Закону №1404-VIII, виконавчий документ може бути видано у формі електронного документа, на який накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги".
Як передбачено частиною 1 статті 373 Кодексу адміністративного судочинства України, виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Виконавчі листи викладаються в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, шляхом заповнення відповідних форм процесуальних документів, передбачених Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему. На виконавчий лист, викладений в електронній формі, накладається кваліфікований електронний підпис судді (у разі колегіального розгляду - кваліфіковані електронні підписи всіх суддів, що входять до складу колегії).
Разом із тим, приписами підпункту 18.1 пункту розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до дня початку функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих документів оформлення і видача виконавчих документів здійснюються судом, який ухвалив відповідне рішення, в паперовій або електронній формі за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами.
Одночасна видача судом виконавчого документа одній і тій самій особі в паперовій та електронній формах не допускається.
При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що виконавчий лист № 380/7472/22 видано у паперовому виді за підписом заступником голови Львівського окружного адміністративного суду Мартинюком В.Я. та головного спеціаліста ОСОБА_3 з прикладанням гербової печатки суду, а відтак твердження скаржника, що такий лист підписано неуповноваженою особою, є безпідставним.
Щодо доводів скаржника про відсутність у виконавчому листі обов`язкових реквізитів стягувача, визначених статтею 4 Закону №1404-VIII та передбачених Інструкцією № 512/5, апеляційний суд зазначає таке. 
Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №1404-VIII у виконавчому документі зазначаються ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб – за наявності). 
Таким чином, у вказаній нормі законодавцем передбачено зазначення ідентифікаційного коду юридичної особи. 
Разом з тим за виконавчим провадженням ВП №71400238 стягувачем є держава (а не юридична особа), стягнення проводиться у Державний бюджет, а тому отже покликання позивача на недотримання при оформленні виконавчого листа пункту 4 частини 1 статті 4 Закону №1404-VIII є надуманим.
Оцінюючи доводи скаржника у частині відсутності документів, що підтверджують повноваження стягувача, апеляційний суд зазначає, що відповідно до частини 3 статті 15 Закону №1404-VIII за рішеннями про стягнення в дохід держави коштів або вчинення інших дій на користь чи в інтересах держави, що приймаються судами у справах, які розглядаються в порядку цивільного, адміністративного та господарського судочинства, стягувачем виступає державний орган, за позовом якого судом прийнято відповідне рішення. 
При цьому апеляційний суд зауважує, що заяву про примусове виконання рішення відповідачу було подано Головним управлінням Держпродспоживслужби у Волинській області, чий позов було задоволено у справі №380/7472/22. 
При наданні оцінки доводам скаржника про те, що оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження була винесена стосовно Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , державна реєстрація підприємницької діяльності якої припинена, апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції у тому, що виходячи із приписів статті 52 Цивільного кодексу України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. 
Відтак, у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання не припиняються, а залишаються за нею, як фізичною особою, оскільки  фізична особа-підприємець відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном. 
Разом із тим, оцінюючи загалом доводи апелянта щодо наявності можливих порушень встановленого порядку оформлення виконавчого листа у справі № 380/74472/22, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися, наприклад, процедури його ухвалення. Саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.
Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття. Дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків. Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.
Фундаментальне порушення це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення. Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність. Відтак, порушення такої процедури може бути підставою до скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що воно вплинуло або могло вплинути на правильність рішення.
Аналогічний вимір суттєвості порушень застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у своїх рішеннях демонструє виважений підхід до оцінки характеру допущених порушень належної процедури з точки зору їх можливого впливу на загальну справедливість судового розгляду. Метод «оцінки справедливості процесу в цілому» не передбачає дослідження правомірності будь-якої окремої процесуальної дії у відриві від інших етапів процесу. По суті ЄСПЛ у своїх рішеннях акцентує увагу на необхідності з`ясувати, «чи перетворили допущені порушення (в контексті конкретних обставин справи) судовий розгляд у цілому на несправедливий». При цьому, як свідчить практика ЄСПЛ, навіть виявлення судом серйозних (чи вагомих), на його думку, порушень права на справедливий судовий розгляд, допущених національними судами, не завжди тягне загальну оцінку проведеного судового розгляду та ухваленого підсумкового рішення як несправедливого.
Інакше кажучи, за принципами, що сповідує ЄСПЛ, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.
На думку апеляційного суду, напрацьовані ЄСПЛ положення про правові наслідки допущених судами порушень при розгляді справ та критерії його застосування можуть бути вжиті за аналогією й до аналізу оскаржуваного у цій справі рішення відповідача.
Зокрема, не може бути скасовано правильне по суті рішення та відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму. Рішення може бути скасоване лише для виправлення істотної помилки. Процесуальні норми є вторинними порівняно з матеріальними, оскільки призначення перших полягає в забезпеченні реалізації других. Тобто характер, зміст і призначення процесуальних норм підпорядковані вимогам матеріальних норм і тому зумовлені ними та є похідними від них.
Будь-які процесуальні та/або процедурні порушення, пов`язані із самим оформлення результатів діяльності суб`єктів владних повноважень по фіксації недотримання суб`єктом приватного права вимог законодавства оцінюється судом з урахуванням всіх обставин справи та необхідністю досягненням балансу між інтересами особи, яка звинувачується у правопорушенні, та суспільними (публічними) інтересами. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 210/5129/17 та від 20 травня 2022 року у справі № 340/370/21.
Відтак, з огляду на встановлені фактичні обставини справи щодо наявністю рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2022 року у справі №380/7472/22, яке вступило у законну силу та підлягає безумовному виконанню, навіть можлива наявність порушення процедури оформлення виконавчого листа не може складати достатніх підстав для визнання протиправною і скасування оспорюваної постанови про відкриття виконавчого провадження ВП№71400238 від 28 березня 2023 року.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
У пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) від 10 лютого 2010 року ЄСПЛ зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати  обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).
Окрім того, в аспекті оцінки аргументів учасників справи  ЄСПЛ також неодноразово зазначав, зокрема у рішенні «Garcнa Ruiz v. Spain» [GC] (заява №30544/96, пункт 26) про те, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте вказаний підхід не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (рішення у справах «Van de Hurk v. The Netherlands» (заява № 16034/90, пункт 61), «Шкіря проти України» (заява № 30850/11, пункт 43). Разом з тим, у вказаному рішенні Суд звертає увагу на те, що ступінь застосування обов`язку викладати мотиви може варіюватися в залежності від характеру рішення і повинно визначатися у світлі обставин кожної справи. 
Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
У Висновку № 11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.
Керуючись статтями 241, 243, 268, 272, 287, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2024 року у справі № 380/13382/23 – без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Р. П. Сеник 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк  	
Постанова у повному обсязі складена 17 червня 2024 року.