Справа № 466/4587/23                                Головуючий у 1 інстанції: Баєва О.І. 
Провадження № 22-ц/811/232/24                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       18 червня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
               головуючого - судді Ніткевича А.В.
суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.
розглянувши в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2023 року в складі судді Баєвої О.І. у справі за позовом ОСОБА_1 до фізична особа - підприємець ОСОБА_2 про стягнення заборгованості із заробітної плати, - 
встановив:
У травні 2023 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ФОП ОСОБА_2 про стягнення заборгованості із заробітної плати в сумі 13535 грн.
Вимоги обґрунтовувала тим, що перебувала у трудових відносинах із ФОП ОСОБА_2 ,прийнята на посаду продавця у магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Пропрацювавши понад 5 днів, відповідач повідомила, що її звільнено, проте зарплату у розмірі 13535 грн. не виплатила.
Зазначала, що вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 02.12.2022 у кримінальній справі №466/520/22 встановлено факт трудових відносин між нею та ФОП ОСОБА_2 , а також факт заборгованості відповідача перед нею в розмірі 13535 грн. Просила позов задовольнити.
Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по невиплаченій заробітній платі в розмірі 2500 грн. 
В решті вимог відмовлено.
Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 судовий збір в дохід держави в розмірі 1073,60 грн.
Рішення суду оскаржила позивачка ОСОБА_1 , вважає, що суд поверхнево розглянув справу, ухвалив рішення в якому вказав невірно відповідача, відповідно отримати грошові кошти вона не зможе. 
В рішенні вказано про її появу в нетверезому стані, що суперечить істині, не підтверджено документально медичною довідкою, відсутні свідки.
Звертає увагу, що працювала у ФОП ОСОБА_2 з 18 жовтня 2021 року по 15 листопада 2021 року, графік роботи 2 нічні зміни через 2 доби.
В судовому засіданні надано завірену цивільно-правову угоду б/н від 28 жовтня 2021 року, акт приймання-передачі виконаних робіт без підписів сторін. Дані документи розглянуті в судовому засіданні і підтверджують їх наявність у відповідача.
Просить стягнути з ФОП ОСОБА_2 на її користь заборгованість із невиплаченої заробітної плати в сумі 13 535, 00 грн. та суму судового збору. Зобов`язати ФОП ОСОБА_2 або її представника надати для розгляду в судовому засіданні документи в оригіналі про укладення і розірвання трудових відносин. Визнати слова про появу позивачки в нетверезому стані на робочому місці, як такі, що не відповідають дійсності.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
З матеріалів справи вбачається, що позивачка звернулася до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації втрати частини доходу, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково враховуючи таке. 
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачка дійсно перебувала у трудових відносинах із відповідачем та після звільнення їй не була виплачена винагорода, тому суд дійшов висновку про необхідність стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2500 грн.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, суд апеляційної інстанції виходить з такого. 
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовом до ФОП ОСОБА_2 стверджувала, що перебувала у трудових відносинах з відповідачем, який не виплатив їй заробітної плати. Водночас, жодних підтверджуючих доказів про прийняття її на роботу до ФОП ОСОБА_2 до позову не долучила. Також не вказала, з чого виходила, визначаючи розмір заборгованості по заробітній платі в сумі 13 535 грн. 
Натомість, представник відповідачки ФОП ОСОБА_2 - адвокат Захарчук Я.В. у відзиві на позовну заяву, визнаючи частково позовні вимоги, стверджував, що ОСОБА_1 працювала на підставі цивільно-правової угоди, укладеної 28.10.2021 з ФОП ОСОБА_2 , за змістом якої остання зобов`язалась виконати такі роботи: послуги з випічки товару в кількості 800 одиниць та консультування покупців з питань асортименту, наявності та характеристик продукції згідно з асортименту та характеристик. За виконану роботу ФОП ОСОБА_2 мала б сплатити ОСОБА_1 винагороду в розмірі 2500 грн. До відзиву долучено цивільно-правову угоду №б/н від 28.10.2021 не підписану жодною із сторін угоди. Аналогічно не підписаний Акт приймання-передачі виконаних робіт до цивільно-правової угоди б/н від 28.10.2021 (а.с.35-37).
Відповідно до Акту про результати інвентаризації матеріальних цінностей №11512 від 15.12.2023 року за даними інвентаризації матеріальних цінностей та документації, що зберігаються за адресою: АДРЕСА_1 , магазин «ІНФОРМАЦІЯ_2», виявлена відсутність цивільно-правової угоди б/н від 28.10.2021 року, укладеної між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а також ксерокопії паспорта та ідентифікаційного коду ОСОБА_1 .
Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (стаття 4 КЗпП України).
Згідно із частиною 2 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.
Трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва.
Відповідно до частини третьої статті 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Разом з тим, цивільно-правовий договір це угода між організацією (підприємством, установою тощо) і громадянином на виконання останнім певної роботи (а саме: договір підряду, договір доручення тощо), предметом якого є надання (отримання) певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.
Згідно зі статтею 626 ЦК України цивільно-правовий договір є домовленістю двох або більше сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною першою статті 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Згідно зі статтею 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.
Основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.
Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.
З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється.
Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.
До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 08 травня 2018 року в справі №127/21595/16-ц.
Однією з ознак трудових відносин є періодичність (два і більше разів) надання особі винагороди у грошовій або натуральній формі за роботу, виконувану в інтересах іншої особи. Тобто оплата здійснюється не одноразово при отриманні кінцевого індивідуально-визначеного результату, а носить системний характер за послуги (роботи), наданні в процесі виконання конкретної трудової функції.
У справі встановлено, що ФОП ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 зареєстрована в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, з видом діяльності роздрібна торгівля хлібобулочними виробами, борошняними та цукровими кондитерськими виробами в спеціалізованих магазинах (КВЕД 47.24), а також іншими видами діяльності (КВЕД 10.89, 56.10, 46.90, 47.99, 46.17,46.37, 47.11, 47.25, 46.39, 56.30) (а.с.32-34).
У відзиві на позову заяву ФОП ОСОБА_2 стверджувала, що із ОСОБА_1 укладено цивільно-правову угоду, за якою ОСОБА_1 зобов`язалась виконати такі роботи: послуги з випічки товару в кількості 800 одиниць та консультування покупців з питань асортименту, наявності та характеристик продукції згідно з асортименту та характеристик та за виконану роботу отримати винагороду в розмірі 2500 грн.
З наведено слід дійти висновку, що між сторонами не виникало трудових відносин, оскільки належними доказами не підтверджено перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 , з урахуванням положень законодавства про працю України щодо ознак трудового договору.
Зокрема, позивачкою не надано доказів того, що вона писала на ім`я відповідача заяву про прийняття її на роботу, а між роботодавцем та працівником був укладений трудовий договір, оформлений наказом чи розпорядженням роботодавця.
Крім того, позивачка звертаючись із позовною заявою до суду першої інстанції, самостійно вказувала на те, що відповідач не надала їй для ознайомлення наказ про прийняття на роботу та інші необхідні документи, тобто фактично усвідомлювала відсутність оформлення трудових відносин з відповідачем.
Таким чином, позивачкою не доведено, що між нею та відповідачем укладено трудовий договір у вказаний нею період з жовтня 2021 до 15.11.2021 включно, не надано жодних доказів її роботи на посаді продавця у цей період часу, відповідно не надано належних доказів, які б вказували на необхідні елементи наявності ознак трудових відносин з відповідачем, таких як: вид роботи, тривалість робочого часу, порядок оплати, виконання певних посадових обов`язків.
Не може бути доказом факту укладання між позивачем та відповідачем трудового договору у даній справі вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 02.12.2022, оскільки такі відомості були внесені до вироку з пояснень самої обвинуваченої ОСОБА_1 , відносно якої він ухвалений. Відтак, вказаний документ не може бути підтвердженням наявності факту трудових відносин між позивачкою та відповідачем.
Вимоги позивачки про зобов`язання ФОП ОСОБА_2 або її представника надати для розгляду в судовому засіданні документи в оригіналі про укладення і розірвання трудових відносин, не можуть бути задоволені, оскільки такі є відсутні з огляду на встановлені судом обставини. Окрім того, позивач не заявляла клопотання про забезпечення доказів у суді першої інстанції, у зв`язку з неможливістю отримання таких доказів самостійно.
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що між сторонами не виникли трудові відносини, на які поширюються норми законодавства про працю. 
Натомість, між сторонами виникли правовідносини, врегульовані нормами ЦК України, а саме надання послуг (цивільно-правового договору).
На зазначені обставини суд першої інстанції належної уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_1 дійсно перебувала у трудових відносинах із відповідачем та після звільнення їй не було виплачено винагороду.
Вирішуючи питання про стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2500 грн. в якості винагороди за виконану роботу, суд першої інстанції не врахував, що така сума винагороди передбачена цивільно-правовою угодою від 28.10.2021, відтак підставою для часткового задоволення позовних вимог та стягнення 2500 грн. є умови вказаної цивільно-правової угоди, а не ст. 116 КЗпП України, положення якої застосовані судом першої інстанції.
За частиною 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, встановивши фактичні обставини, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи, приходить висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , відтак рішення суду першої інстанції необхідно змінити, викласти мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови. Врешті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд,        
постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2023 року - змінити, викласти мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови. 
Врешті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18 червня 2024 року. 
       
Головуючий                                                А.В. Ніткевич

       Судді: С.М. Бойко

                                                                С..М. Копняк