ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"01" квітня 2024 р.           Справа№ 910/11799/23
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Майданевича А.Г.
суддів:            Суліма  В.В. 
          Коротун О.М. 
 
за участю секретаря судового засідання: Новосельцева О.Р.
представників сторін:
від позивача: Марченко О.Г.
від відповідача: Писаренко О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "ГРЕТА"
на рішення    Господарського суду міста Києва     від 01.11.2023 (оприлюднено 21.11.2023)
у справі    №910/11799/23 (суддя Босий В.П.)
за позовом     Приватного акціонерного товариства "ГРЕТА"
до   Акціонерного товариства "ТАСКОМБАНК"
про  внесення змін до договору

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2023 року Приватне акціонерне товариство "ГРЕТА" (далі-позивач, Товариство)  звернулося  до Господарського суду міста Києва (далі-відповідач, Банк) з позовною заявою до Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» про внесення змін до договору.
Позовні вимоги обґрунтовані наявністю підстав для внесення змін до генерального    договору про надання банківських послуг №Т 09.12.2014 К 1874 від 27.03.2018 у зв`язку з істотною зміною обставин, якими сторони керувалися під час його укладання.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.11.2024 у задоволенні позову відмовлено повністю.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд зазначив, що відсутність прибутку та невиконання контрагентами позивача своїх грошових зобов`язань перед ним, так і інфляційні процеси становлять один із можливих ризиків підприємницької діяльності, і не є незвичайною,  не прогнозованою обставиною в умовах ринкової економіки, а відтак, позивач мав врахувати ймовірне настання таких обставин при укладенні кредитного договору, в тому числі при виборі валюти кредитування.
Запропоновані позивачем у прохальній частині позовної заяви зміни до кредитного договору полягають у відтермінуванні кінцевої дати погашення заборгованості за кредитним договором та скасування можливості застосування заходів відповідальності позичальника фактично на невизначений строк, що суперечитиме загальним принципам господарювання в Україні, визначених У  статті 6 Господарського кодексу України. 
З огляду на викладене, суд вважав, що посилання скаржника на суттєві зміни ведення господарської діяльності, інфляційні процеси та інші наслідки введення на території України воєнного стану не свідчать про одночасну наявність умов, за яких згідно з  статтею 652 Цивільного кодексу України, укладений між сторонами договір може бути змінений за рішенням суду у запропонованій позивачем редакції додаткової угоди.
Також суд наголосив, що ініціювання Товариством даного спору про внесення змін до договору за умови існування справи про стягнення кредитної заборгованості за таким договором, свідчить не про намір добросовісного виконання свого грошового зобов`язання з урахуванням обставин, які утруднили погашення кредитної заборгованості, а виключно про намір затягнути розгляд справи в іншому суді.
Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Товариства не підлягають    задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням,  Приватне акціонерне товариство "ГРЕТА" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2023 у справі № 910/11799/23 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм процесуального і матеріального права.
Апелянт зазначає, що суд не проаналізував та нез`ясував жодної обставини, що має значення для вирішення даної справи, у тому числі  військову агресію рф до України; призупинення господарської діяльності ПрАТ «ГРЕТА».
Скаржник стверджує, що судом не враховано та не досліджено наявність на теперішній час умов, за наявності яких за рішенням суду може бути внесено зміни до Генерального договору про надання банківських послуг №Т09.12.2014 К 1874 від 27.03.2018. Зокрема, апелянт вказує, що військова агресія РФ проти України призвели до повної зупинки діяльності позивача та відповідно до неможливості виконання грошових зобов`язань за кредитним договором.
Апелянт вказує, що судом першої інстанції зроблено не вірні висновки щодо обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права, звернувшись з окремим позовом про внесення змін до кредитного договору, при знаходженні на розгляді у Господарському суді Донецької області позову Банку до Товариства про стягнення заборгованості за цим же кредитним договором. 
Також апелянт вважає, що посилання суду, що позивач має намір затягувати процес не підтверджується жодним доказом. 

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу 

У свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач у своєму відзиві, наданому до суду 03.01.2024, зазначає, що рішення суду прийнято при повному з`ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без їх порушення, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає і рішення слід залишити без змін. 
Крім того, відповідач вказує, що позивач, у порушення умов п.9.2 Генерального договору ПАТ «ГРЕТА» не повідомили АТ «ТАСКОБАНК» про настання дії обставин непереборної сили та не надали жодного підтвердження компетентного органу України (сертифікату) протягом 3-х робочих днів від  дати настання зазначених обставин. Недотримання строків повідомлення про настання обставин непереборної сили позбавляє сторону посилатися на такі обставини, як на підставу звільнення від відповідальності. Також зазначає, що сама конструкція форс-мажору передбачає не звільнення від зобов`язання як такого, а лише звільнення від відповідальності за його невиконання.
Разом з цим, відповідач зазначає, що згідно з листом Торгово-промислової палати від 24.04.2023 за № 231/05-5.4, Торгово-промислова палата не вбачає підстав для засвідчення  форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) за заявою ПрАТ «ГРЕТА» від 07.03.2023 за №1.
Таким чином, відповідач зауважує, що кредитним договором, зокрема розділом 9 сторони врегулювали питання взаємовідносин на випадок введення в країні воєнного стану,  тобто настання форс-мажорних обставин чи обставин непереборної сили, тому позов не може обґрунтовуватись наявністю однієї з умов щодо внесення змін до кредитного договору, зокрема тим, що в момент укладення кредитного договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане. Відповідно, на теперішній час, відсутня наявність одночасно чотирьох умов, визначених ч.2 ст. 652 ЦК України щодо можливості приведення кредитного договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, за рішенням суду на вимогу однієї із сторін договору. Тому відсутні підстави для внесення змін до Генерального договору, у зв`язку з недоведенням позивачем наявності всіх умов, передбачених  ст. 652 Цивільного кодексу України.
Також відповідач не погоджується з доводами апелянта стосовно обраного позивачем способу захисту своїх прав, як кредитора за кредитним договором, оскільки подання даного позову позивачем відбулося вже після звернення Банку із позовом про стягнення з Товариства заборгованості, а відтак позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав. Враховуючи правові висновки Верховного Суду, після звернення Банком з позовом до ПрАТ «ГРЕТА» про стягнення заборгованості за кредитним договором, ПрАТ «ГРЕТА» не може заявляти окремий позов про внесення змін до кредитного договору.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.11.2023 справу № 910/11799/23 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Коротун О.М., Сулім В.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.12.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/11799/23.
11.12.2023 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/11799/22.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.12.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "ГРЕТА" на рішення    Господарського суду міста Києва     від 01.11.2023 у справі    №910/11799/23 та справу призначено до розгляду на 12.02.2024.
У судовому засіданні 12.02.2024 оголошено перерву у розгляді справи № 910/11799/23   до 18.03.2024.
Судове засідання 18.03.2024 не відбулось у зв`язку із перебуванням головуючого судді Майданевича А.Г. у відпустці.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2024  перепризначно розгляд апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "ГРЕТА" на рішення    Господарського суду міста Києва     від 01.11.2023 у справі    №910/11799/23 на 01.04.2024.

Позиції учасників справи

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 01.04.2024 підтримала доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просила її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення  позову.
Представник відповідача у судовому засіданні апеляційної інстанції 01.04.2024 заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

27.03.2018 між Публічним акціонерним товариством «ТАСКОБАНК» та Приватним акціонерним товариством «ГРЕТА» було укладено Генеральний договір про надання банківських послуг №Т 09.12.2014 К 1874 (далі - договір).
Відповідно до п.2 договору Банк має право надавати позичальнику банківські послуги на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, визначених цим договором, а позичальник зобов`язується сплачувати кредит у строки/терміни та в порядку, визначених цим договором, сплачувати проценти та комісії у розмірі та у порядку, визначених цим договором, а також виконувати інші обов`язки, передбачені цим договором та чинним законодавством, зокрема, відповідно до наступного: генеральний ліміт 41 000 000,00 грн; генеральний строк з 27.03.2018 по 31.07.2020 включно.
Пунктом 8.5 загальних умов договору передбачено, що сторони також погодились, що банк може надавати повідомлення позичальнику у зв`язку із цим договором шляхом їх направлення на адресу позичальника, зазначену в реквізитах сторін, а також засобами комплексу електронного банкінгу. Такі повідомлення вважаються наданими банком належним чином та отриманими позичальником, якщо направлені засобами поштового зв`язку на адресу позичальника, зазначену в реквізитах сторін, після спливу 10 (десяти) календарних днів з дати відправлення такого повідомлення. У випадку направлення повідомлень засобами комплексу електронного банкінгу такі повідомлення вважаються наданими банком належним чином та отриманими позичальником в день їх відправлення. До надання повідомлення на адресу позичальника прирівнюється також і його вручення позичальнику чи його представникам під розписку або через будь-які інші засоби доставки кореспонденції (зокрема, кур`єрською доставкою). У випадку направлення повідомлень позичальником на адресу банку, такі повідомлення вважаються направленими належним чином за умови відправлення їх на адресу банку, зазначену в цьому договорі або письмово повідомлену банком позичальнику рекомендованим листом та вважаються отриманими банком з дати їх фактичного отримання банком або вручення уповноваженому представнику банку під розпис.
Згідно з п.8.13 загальних умов договору, відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, ст.  525,  611 Цивільного кодексу України, сторони погодили, що у випадку настання будь-якої з обставин, визначених п.5.4.1. частини № 2 цього договору, банк направляє позичальнику повідомлення з вимогою виконання позичальником боргових зобов`язань за цим договором та/або формування позичальником грошового забезпечення на рахунках покриття за діючими акредитивами та гарантіями, у визначеній банком частині або в цілому (надалі - «повідомлення»). При цьому строк виконання позичальником боргових зобов`язань та/або формування позичальником грошового забезпечення на рахунках покриття за діючими акредитивами та гарантіями, за взаємною згодою сторін, вважається таким, що настав, на 10 (десятий) календарний день з дня направлення позичальнику повідомлення, якщо інший новий строк не передбачений в такому повідомленні. Сторони досягли згоди, що датою, з якої починається відлік зазначеного вище десятиденного строку, вважається дата, зазначена на квитанції, яка надається банку відділенням зв`язку при відправленні листа з повідомленням про вручення на адресу позичальника, зазначену в реквізитах цього договору або адресу, повідомлену позичальником відповідно до п.5.1.5. частини №2 цього договору.
У цьому випадку позичальник зобов`язаний достроково повернути заборгованість за кредитом та/або сформувати грошове забезпечення на рахунках покриття за діючими акредитивами та гарантіями, сплатити проценти/комісії за користування кредитом та інші платежі, що належать до сплати за цим договором у встановлений відповідно до цього пункту договору новий строк у визначеному банком обсязі.
Як вказує позивач та не заперечує відповідач, кредитні кошти за договором надавалися траншами і повернення кредиту повинно було бути здійснено  згідно з додатком №12Д - до 31.12.2026; додатком №13Г - до 31.12.2022; додатком №20І - до 22.10.2024.
Повідомленням-вимогою №9926/70.1 від 29.06.2022 відповідач вимагав від позивача достроково повністю повернути кредит, сплатити проценти, інші обов`язкові платежі, штрафи і пеню у розмірі 87 831 006,98 грн та у розмірі 1024911,11 євро протягом 10 календарних днів з дня направлення вимоги, що підтверджується копією накладної АТ «Укрпошта».
У подальшому Банк звернувся до Господарського суду Донецької області з позовними вимогами до Товариства про стягнення заборгованості в сумі 89 620 215,26 грн., з яких: 83 200 000,00 грн заборгованість по тілу кредиту, 6 104 340,44 грн. заборгованість по відсоткам, 316 574,82 грн. заборгованість по комісії та в сумі 1 037 837,52 євро, з яких: 1 000 000,00 євро заборгованість по тілу кредиту, 37 837,52 євро - заборгованість по відсоткам.
Водночас, Товариство вважає, що у зв`язку з введенням на території України воєнного стану, настали істотні зміни обставин, якими сторони керувалися про укладенні договору, у зв`язку з чим, виник спір стосовно необхідності внесення змін до договору в частині графіку повернення кредитних коштів, отриманих на умовах додатків №12Д, №13Г та №20І.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови 

Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).
Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2  статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить      статті 20 Господарського кодексу України.
За приписом  статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою      статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.
Відповідно до статей  215  та  216 Цивільного кодексу України     суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
Статтею 207 Господарського кодексу України  передбачено, що недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов`язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов`язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов`язану сторону певних обов`язків.
Так, приймаючи до уваги положення  Цивільного кодексу України  та  Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними.
Крім того, виходячи зі змісту статей  15,  16 Цивільного кодексу України,  статті 20 Господарського кодексу України  та  Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 по справі №905/1227/17).
Відповідно до  ст. 217 Цивільного кодексу України  недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Частиною 7  ст. 179 Господарського кодексу України  передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими  Цивільним кодексом України  з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).
Судом першої інстанції встановлено, що між позивачем та відповідачем укладено Генеральний договір про надання банківських послуг №Т 09.12.2014 К 1874 від 27.03.2018. 
Частиною 1  статті 1054 Цивільного кодексу України  визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2  ст. 345 Господарського кодексу України  передбачено, що кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.
Статтею 628 Цивільного кодексу України  визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до  ст. 638 Цивільного кодексу України  договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно зі  ст. 180 Господарського кодексу України  зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.
Статтею 627 Цивільного кодексу України  передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Колегія суддів звертає увагу, що сторони при укладенні спірного договору були вільні у виборі контрагентів та визначенні умов договору, на свій розсуд приймали даний правочин на певних встановлених умовах, узгодили ці умови, підписавши кредитний договір, а тому всі умови спірного договору з моменту його укладення стають однаково обов`язковими для виконання сторонами.
Судом першої інстанції встановлено, що при укладенні договору між Товариством та Банком, сторонами було погоджено предмет, порядок й умови надання кредиту, його погашення, права й обов`язки сторін, відповідальність сторін, інші умови.
Повідомленням-вимогою №9926/70.1 від 29.06.2022 відповідач вимагав від позивача достроково повністю повернути кредит, сплатити проценти, інші обов`язкові платежі, штраф і пеню у розмірі 87 831 006,98 грн та у розмірі 1 024 911,11 євро протягом 10 календарних днів з дня направлення вимоги, що підтверджується копією накладної АТ «Укрпошта».
Позивач вказував, що у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану, для Товариства істотно змінилися обставини, на які сторони розраховували під час укладення договору, тому позивач звернувся до відповідача з офертою про внесення змін в частині графіку повернення кредитних коштів.
Відповідач листом №10038/70.1 від 28.04.2023 відмовив позивачеві у внесенні змін до договору та вказав на можливість врегулювати спір щодо наявності заборгованості у Товариства за договором виключно в межах існуючих судових спорів про стягнення кредиту.
Частиною 1  статті 188 Господарського кодексу України  передбачено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.
Відповідно до ч. 1  статті 651 Цивільного кодексу України  зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Разом з тим законодавець передбачає випадки, коли розгляд питання про внесення змін до договору чи про його розірвання передається на вирішення суду за ініціативою однієї із сторін.
Підставами для внесення змін до договору, передбаченими законом, є: істотне порушення договору його стороною (частина 2  статті 651 Цивільного кодексу України), істотна зміна обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору (стаття 652 Цивільного кодексу України), інші випадки, встановлені договором або законом (частина 2  статті 651 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ч. 1, 2  статті 652 Цивільного кодексу України  у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.
Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:
1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;
2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;
3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;
4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.
Частиною 4  статті 652 Цивільного кодексу України  передбачено, що зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.
При укладенні договору та визначенні його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, при яких він буде виконуватися. Інтереси сторін можуть порушуватися будь-якою зміною обставин, що виникають у ході виконання договору, проте лише істотна зміна обставин визнається підставою для вимоги про зміну договору. Зміна обставин вважається істотною тільки тоді, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони б не уклали договір або уклали б його на інших умовах.
Отже, за змістом наведених законодавчих положень, зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин в судовому порядку, як і розірвання договору з цих підстав, виходячи з принципу свободи договору, є заходами, що застосовуються за наявності підтвердження дійсної істотної зміни обставин, з яких виходили сторони, укладаючи цей правочин.
Істотна зміна обставин, у свою чергу, є оціночною категорією, яка полягає у зміні договірного зобов`язання таким чином, що його виконання для однієї зі сторін договору стає більш обтяженим, ускладненим, чим суттєво змінюється рівновага договірних стосунків.
Аналіз  статті 652 Цивільного кодексу України  свідчить про те, що закон пов`язує можливість внесення змін до договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою  статті 652 Цивільного кодексу України, при істотній зміні обставин. Разом із цим, суд вважає не доведеною позивачем одночасну наявність чотирьох умов для внесення судом змін до договору шляхом викладення додатків до договору в запропонованій позивачем редакції.
Так, укладаючи договір, позивач шляхом вільного волевиявлення зобов`язався повернути кредитні кошти у встановлений у цьому договорі строк, та прийняв настання відповідних несприятливих для нього наслідків, що передбачені цим договором у разі порушення його умов.
Відповідно до статей  42,  44 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Підприємництво здійснюється, зокрема, на основі принципів комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.
Отже, у разі здійснення підприємницької діяльності особа має усвідомлювати, що така господарська діяльність здійснюється нею на власний ризик, особа має здійснювати власний комерційний розрахунок щодо наслідків здійснення відповідних дій, самостійно розраховувати ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій та самостійно приймати рішення про вчинення (чи утриматись від) таких дій.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі №910/15484/17, а також у постанові Верховного Суду від 13.11.2018 у справі №910/2376/18.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що відсутність прибутку та невиконання контрагентами позивача своїх грошових зобов`язань перед ним, так і інфляційні процеси становлять один із можливих ризиків підприємницької діяльності і не є незвичайною, не прогнозованою обставиною в умовах ринкової економіки, а відтак позивач мав врахувати ймовірне настання таких обставин при укладенні кредитного договору, в тому числі при виборі валюти кредитування.
До того ж запропоновані позивачем у прохальній частині позовної заяви зміни до кредитного договору полягають у відтермінуванні кінцевої дати погашення заборгованості за кредитним договором та скасування можливості застосування заходів відповідальності позичальника фактично на невизначений строк, що суперечитиме загальним принципам господарювання в Україні, визначених в  статті 6 Господарського кодексу України. Зокрема, таких як забезпечення економічної багатоманітності та рівний захист державою усіх суб`єктів господарювання; свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом; вільний рух капіталів, товарів та послуг на території України; добросовісної конкуренції у підприємництві; заборона незаконного втручання органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у господарські відносини.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції правильно наголосив, що посилання скаржника на суттєві зміни ведення господарської діяльності, інфляційні процеси та інші наслідки введення на території України воєнного стану не свідчать про одночасну наявність умов, за яких згідно з  статтею 652 Цивільного кодексу України, укладений між сторонами договір може бути змінений за рішенням суду у запропонованій позивачем редакції додаткової угоди.
Крім того, відповідно до п. 8.13 договору відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, ст.ст.  525,  611 Цивільного кодексу України, сторони погодили, що у випадку настання будь-якої з обставин, визначених п. 5.4.1 частини №2 цього договору, Банк направляє позичальнику повідомлення з вимогою виконання позичальником боргових зобов`язань за цим договором та/або формування позичальником грошового забезпечення на рахунках покриття за діючими акредитивами та гарантіями, у визначеній Банком частині або в цілому. При цьому строк виконання позичальником боргових зобов`язань та/або формування позичальником грошового забезпечення на рахунках покриття за діючими акредитивами та гарантіями, за взаємною згодою сторін вважається таким, що настав, на 10 календарний день з дня направлення позичальнику повідомлення, якщо інший новий строк не передбачений в такому повідомленні.
Як зазначалось вище, повідомленням-вимогою №9926/70.1 від 29.06.2022 відповідач вимагав від позивача достроково повернути кредит, сплатити проценти, інші обов`язкові платежі, штрафи і пені у розмірі 87831006,98 грн. та у розмірі 1024911,11 євро протягом 10 календарних днів з дня направлення вимоги.
У подальшому, у зв`язку з невиконанням позивачем умов договору з повернення кредитних коштів, Банк звернувся до Господарського суду Донецької області з позовними вимогами до Товариства про стягнення заборгованості (справа №905/781/22), розгляд якої станом на момент ухвалення даного рішення триває.
Тобто, починаючи з моменту відкриття провадження у справі №905/781/22 (10.10.2022) та станом на даний момент триває судовий розгляд спору про стягнення з ПРАТ «ГРЕТА» на користь Акціонерного товариства «ТАСКОБАНК» заборгованості за договором, в межах якої має досліджуватися настання строку для сплати кредитних коштів та розмір заборгованості Товариства.
Слід зазначити, що, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.
Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів, а застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.
Натомість, через пів року після відкриття провадження у справі Господарського суду Донецької області за позовом Банку про стягнення заборгованості за Договором, Товариство звернулося до Банку із офертою щодо внесення змін до умов договору в частині строків погашення заборгованості за отриманим кредитом.
При цьому, суд першої інстанції вірно звернув увагу, що у викладених редакціях додатків, запропонованих змін у зв`язку з введенням воєнного стану в Україні (який станом на момент направлення оферти тривав вже більше року), Товариством не було враховані часткові оплати в рахунок погашення отриманого кредиту, про які позивач зазначає у позові. А також  позивач  не скористався своїм правом на укладення мирової угоди під час розгляду справи №905/781/22 про стягнення боргу, дійшовши згоди з Банком про можливе розстрочення або відстрочення сплати заборгованості, передбачене приписами  Господарського процесуального кодексу України.
Так, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що ініціювання Товариством даного спору про внесення змін до договору за умови існування справи про стягнення кредитної заборгованості за таким договором, свідчить не про намір добросовісного виконання свого грошового зобов`язання з урахуванням обставин, які утруднили погашення кредитної заборгованості, а виключно про намір затягнути розгляд справи в іншому суді.
Крім того, суд першої інстанції вірно зазначив, що суд, який розглядає справу про стягнення з боржника коштів, останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.
Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів, а застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 та ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною 4 ст. 236 ГПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц (провадження №14-67цс20) зробила наступні висновки:
«Визнання права у позитивному значенні (визнання існуючого права) так і в негативному значенні визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності. Для належного захисту інтересу від юридичної визначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку. Спосіб захисту порушеного або інтересу права має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права. Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи- боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.
Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу.Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту.
Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.
У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту».
Разом з цим, у постанові від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц Велика Палата Верховного Суду також звертає увагу на важливість дотримання принципу процесуальної економії (визначеного п. 58 постанови Великої Палати Верховного суду від 28.01.2020 у справі №50/311-6, провадження №12-143гс19; п.63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.03.3020 у справі №910/3009/18, провадження №12-204гс19), відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду вказала, що необхідною умовою задоволення позову є наявність спору. Зокрема, у справі ініційованій позивачем, останній має довести, що відповідач вважає наявним своє право вимоги і кореспондуючий обов`язок позивача, який не був установлений судовим рішенням або не є предметом розгляду в іншій справі.
(Аналогічні правові висновки зроблено Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19 січня 2022 року у справі N°761/25536/19, провадження N61-20122св21).
У даній справі №910/11799/23, ПрАТ «ГРЕТА» звернулася 20.07.2023 з позовом до AT «ТАСКОМБАНК» про внесення змін до Генерального договору про надання банківських послуг №Т 09.12.2014 К 1874 від 27.03.2018, тобто вже після звернення 26.09.2022 Банком до Господарського суду Донецької області з позовом до ПрАТ «ГРЕТА» про стягнення заборгованості за Генеральним договором про надання банківських послуг (мультивалютний) №Т 09.12.2014 К 1874 від 27.03.2018 та всіма додатковим угодами/ договорами до нього, та після відкриття судом у 2022 році провадження у справі №905/781/22, розгляд якої, станом на теперішній час триває, відповідно рішення не ухвалене.
Таким чином,  виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги ПрАТ "ГРЕТА"до АТ "ТАСКОМБАНК" про внесення змін до договору не підлягають    задоволенню.
Отже, доводи апеляційної скарги ПрАТ «ГРЕТА» щодо незаконності оскаржуваного рішення є необгрунтованими, а апелянтом не наведено жодних обставин щодо порушення судом норм процесуального права чи неправильним застосуванням норм матеріального права при ухваленні оскаржуваного рішення.
На переконання колегії суддів, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).
Апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній  скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.
Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.
Таким чином, апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "ГРЕТА" на рішення    Господарського суду міста Києва     від 01.11.2023 у справі    №910/11799/23 задоволенню не підлягає. Рішення  Господарського суду міста Києва     від 01.11.2023 у справі    №910/11799/23 слід залишити без змін.
З урахуванням відмови у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
                  Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

           1. Апеляційну скаргу  Приватного акціонерного товариства "ГРЕТА" на рішення    Господарського суду міста Києва     від 01.11.2023 у справі    №910/11799/23  залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва     від 01.11.2023 у справі    №910/11799/23   залишити без змін.
3. Судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покласти на Приватне акціонерне товариство "ГРЕТА".
4. Матеріали справи №910/11799/23 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, що передбачені ст. ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України. 

          Повний текст постанови підписано 04.04.2024. 

Головуючий суддя                                                            А.Г. Майданевич 

Судді                                                                                В.В. Сулім

                                                                                О.М. Коротун