Номер провадження: 22-ц/813/1151/24 
Справа № 501/2204/20
Головуючий у першій інстанції Пушкарський Д. В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.2024 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про вселення, поділ майна, визнання права власності та відшкодування моральної шкоди, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, та за позовною заявою третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання права власності та відшкодування моральної шкоди, на рішення Іллічівського міського районного суду Одеської області, ухваленого під головуванням судді Пушкарського Д.В., 01 лютого 2023 року у м. Чорноморськ Одеської області, - 

встановила:

У липні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_3 про вселення, поділ майна, визнання права власності та відшкодування моральної шкоди (т. 1 а.с. 1-12). 
В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилалася на те, що 06.10.2000 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстрований у Відділі реєстрації актів громадянського стану Іллічівської районної адміністрації виконкому Одеської міської ради за актовим записом №384. Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 16.06.2020 року шлюб між сторонами було розірвано.
За період шлюбу сторонами нажите майно, яке позич ОСОБА_1 ( ОСОБА_5 ) вважає за необхідне поділити, у зв`язку з чим, просила суд:
- припинити право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку, яка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських, будівель і споруд (присадибна ділянка) будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110800000:06:004:0007, загальною площею 0,0752 га.
- визнати особистою приватною власністю ОСОБА_5 на земельну ділянку, яка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських, будівель і споруд (присадибна ділянка) будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110800000:06:004:0007, загальною площею 0, 0752 га.
- визнати за ОСОБА_5 та ОСОБА_3 по 1/2 частці у квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа 39,1 кв.м., житлова 21,5 кв.м.
- визнати за ОСОБА_5 та ОСОБА_3 по 1/2 частці у квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 45,3 кв.м., житлова 27,4 кв.м.
- визнати за ОСОБА_5 та ОСОБА_3 по 1/2 частці у квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 право власності у житловому будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 179,8 кв.м, житлова площа 110,0 кв.м. у наступних частках: за ОСОБА_5 у розмірі 2/3 будинку, за ОСОБА_3 у розмірі 1/3 будинку.
- визнати незаконним виселення ОСОБА_5 та зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні будинком розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_5 у спільний будинок.
- стягнути на користь ОСОБА_5 з ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 500000 грн.
- витребувати перелік та опис усього майна та цінних речей, що залишились у відповідача та поділити усе майно, що знаходиться у відповідача по 1/2 кожному.
- покласти усі судові витрати на відповідача.
У серпні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до Іллічівського міського суду Одеської області із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя (т. 1 а.с. 125-128) .
В обґрунтування позову ОСОБА_3 посилався на те, що 06.10.2000 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстрований у Відділі реєстрації актів громадянського стану Іллічівської районної адміністрації виконкому Одеської міськради за актовим записом №384. Рішенням Овідіопольського районного суду шлюб між ним розірвано.
У вересні 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відбулася чергова розмова відносно продовження їхнього спільного проживання однією сім`єю, після якої, відповідач ОСОБА_2 повідомила ОСОБА_3 , що не може з ним мешкати разом під одним дахом, у зв`язку із чим переїхала жити до їхньої спільної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , де і по теперішній час мешкає.
Станом на день подачі позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не мешкають разом, спільного господарства не ведуть, спільного бюджету не мають, сімейні стосунки між ними фактично припинились.
За час спільного життя ними нажито наступне нерухоме майно:
- квартира АДРЕСА_5 ;
- житловий будинок загальною площею 179,8 кв.м,, житлова площа 110 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;
- земельна ділянка кадастровий номер: 5110800000:06:004:0007, загальною площею 0,075 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_3 просив суд здійснити розподіл спільного майна подружжя наступним шляхом:
- припинити ОСОБА_3 та ОСОБА_5 право спільної сумісної власності на земельну ділянку загальною площею 0,075 га, кадастровий номер: 5110800000:06:004:0007, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнати за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,075 га, кадастровий номер: 5110800000:06:004:0007, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнати за ОСОБА_5 право особистої приватної власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,075 га, кадастровий номер: 5110800000:06:004:0007, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
- припинити ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , право спільної сумісної власності на житловий будинок загальною площею 179,8 кв.м., житловою площею 110 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнати за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 179,8 кв.м., житловою площею 110 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнати за ОСОБА_5 право особистої приватної власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 179,8 кв.м., житловою площею 110 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;
- припинити ОСОБА_3 та ОСОБА_5 право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_5 ;
- визнати за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_5 ;
- визнати за ОСОБА_5 право особистої приватної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_5 ;
- стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати у зв`язку із розглядом справи.
У листопаді 2020 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ОСОБА_4 звернулася до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання права власності (т. 2 .а.с. 1-7, 146-155, т. 3 а.с. 1- 12).
Позовні вимоги третьої особи мотивовані тим, що ОСОБА_4 за свої кошти робила ремонт та оплачувала придбання будівельних матеріалів спірного житлового будинку загальною площею 179,8 кв.м., житлова площа 110 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Вище вказаний факт підтверджується копіями накладних, договорами поставки, та квитанціями на закупівлю будівельних матеріалів. Також підтвердження факту оплати будівельникам за проведення будівельно – ремонтних робіт є власноруч написані ними розписки про отримання грошових коштів за виконання ними будівельно – ремонтних робіт.
Після того, як ОСОБА_4 дізналась про те, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано шлюб та вони розпочали ділити нерухоме майно, на створення якого ОСОБА_4 витратила значну кількість своїх особистих коштів, які ОСОБА_2 та ОСОБА_3 обіцяли їй повернути, ОСОБА_4 вирішила також звернутися до суду за захистом її прав. В подальшому, від третьої особи надійшла заява про зміну предмету позову, в якому вона просила:
- в якості погашення суми боргу у розмірі 947510,44 грн. звернути стягнення на нерухоме майно та пропорційно на земельну ділянку ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що є їхньою спільною сумісною власністю, а саме на 1/2 частину будинку, загальною площею 179,8 кв.м., житлова площа 110 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та відповідно на 1/2 частину земельної ділянки, під зазначеною частиною житлового будинку, що призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських, будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110800000:06:004:0007, загальною площею 0, 0752 га - на користь ОСОБА_4 ;
- покласти сплату судового збору у розмірі 10475 грн. за подання позовної заяви від третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору по 1/2 частині на ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рівних частинах: стягнути з ОСОБА_3 на користь держави 1/2 суми судового збору в розмірі 5237,50 грн. та з ОСОБА_2 на користь держави 1/2 суми судового збору в розмірі 5237,50 грн.;
- стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рівних частинах з кожного на користь ОСОБА_4 спричинену своїми діями моральну шкоду у розмірі 100000 грн.
Рішенням Іллічівського міського районного суду Одеської області від 01.02.2023 року позов ОСОБА_4 було задоволено частково. Стягнуто, в рівних частках, з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 100000 грн. по 50000 грн. з кожного. В якості погашення суми боргу у розмірі 947510, 44 грн. звернуто стягнення на нерухоме майно ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що є їхньою спільною сумісною власністю, а саме на 1/3 частину житлового будинку, загальною площею 179,8 кв.м., житлова площа 110 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 - на користь ОСОБА_4 . Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 5237,50 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 5237,50 грн. 
Позов ОСОБА_2 та зустрічний позов ОСОБА_3 було задоволено частково. Квартиру АДРЕСА_5 визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_3 . Визнано право особистої приватної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_5 за ОСОБА_2 . Визнано право особистої приватної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_5 за ОСОБА_3 . Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на житловий будинок загальною площею 179,8 кв.м., житловою площею 110 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_3 2/3 частини житлового будинку, загальною площею 179,8 кв.м., житлова площа 110 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано право особистої приватної власності на 1/3 частину житлового будинку, загальною площею 179,8 кв.м., житлова площа 110 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 . Визнано право особистої приватної власності на 1/3 частину житлового будинку, загальною площею 179,8 кв.м., житлова площа 110 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 . Припинено право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку, яка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських, будівель і споруд (присадибна ділянка) будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110800000:06:004:0007, загальною площею 0, 0752 га. Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельну ділянку, яка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських, будівель і споруд (присадибна ділянка) будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110800000:06:004:0007, загальною площею 0,075 га. Визнано право особистої приватної власності на 1/2 частину земельної ділянки, яка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських, будівель і споруд (присадибна ділянка) будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110800000:06:004:0007, загальною площею 0,0752 га за ОСОБА_2 . Визнано право особистої приватної власності на 1/2 частину земельної ділянки, яка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських, будівель і споруд (присадибна ділянка) будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110800000:06:004:0007, загальною площею 0, 0752 га за ОСОБА_3 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 5255,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 5255,00 грн.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відмовлено (т. 3 а.с. 132-144).
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просив рішення суду скасувати частково, та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в частині незадоволених позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 3 а.с. 147-159).
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що усі договори між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 стосовно перебудови житлового будинку у АДРЕСА_1 , мали бути укладеними виключно в письмовій формі, чого зроблено не було. Відтак, між сторонами відсутні будь-які договірні зобов`язання, що унеможливлює задоволення позовних вимог ОСОБА_4 . Крім того, ОСОБА_4 не надано жодного доказу щодо спричинення їй моральної шкоди.
Також ОСОБА_1 у апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції взагалі не розглянув позовні вимоги апелянта про поділ квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 .
Сторони про розгляд справи на 26.03.2024 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явились ОСОБА_1 та її представник, і представники ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . 
Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для часткового скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування судом норм матеріального права; невідповідність висновків суду обставинам справи.
Щодо позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання права власності та відшкодування моральної шкоди.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4 , суд першої інстанції виходив з того, що оскільки фактично отримані та використані позичальниками кошти в сумі 947510,44 грн. в добровільному порядку не повернуті, то позивач ОСОБА_4 вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом стягнення з боржників фактично отриманої суми коштів або звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна, яке належить боржникам на праві приватної власності.
Однак, колегія суддів вважає такий висновок суду безпідставним, виходячи з наступного.
Так, звертаючись до суду зі вказаним позовом, ОСОБА_4 посилалась на те, що вона за свої особисті кошти робила ремонт та оплачувала придбання будівельних матеріалів спірного житлового будинку загальною площею 179,8 кв.м., житлова площа 110 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
На думку позивача, вищевказаний факт підтверджується наступними доказами: копіями накладних, договорами поставки, та квитанціями на закупівлю будівельних матеріалів, розписками будівельників про отримання грошових коштів за виконання ними будівельно – ремонтних робіт від ОСОБА_4 .
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України).
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (ч. 1 ст. 207 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація. Правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами. Першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін. Зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину (постанова Верховного Суду від 23.05.2022 року у справі №393/126/20 (провадження №61-14545сво20)).
Реальним (від латинського res - річ) вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії (постанова Верховного Суду від 23.01.2019 року у справі №355/385/17 (провадження №61-30435сво18)).
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу, позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
З урахуванням викладеного, можна дійти висновку, що по своїй юридичній сутності договір позики грошових коштів є реальним договором, і для його укладення необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача (сплата) коштів позикодавцем позичальнику; законодавець імперативно в ч. 1 ст. 1047 ЦК визначив необхідність вчинення в письмовій формі договору позики грошових коштів у разі, якщо сума позики не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян; розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми. Розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.
У даному випадку, враховуючи суму грошових коштів, нібито позичених ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на ремонт та придбання будівельних матеріалів для спірного житлового будинку, у розмірі 947510,44 грн., письмова форма договору позики є обов`язковою.
Однак, у даному випадку, матеріали справи не містять письмового договору, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 і ОСОБА_2 щодо отримання останніми у борг грошової суми у вищевказаному обсязі.
Інші докази на підтвердження існування між сторонами боргових зобов`язань є неналежними, оскільки із наданих ОСОБА_4 копій накладних, договорів поставки, квитанцій на закупівлю будівельних матеріалів не вбачається, що на придбання вказаних будівельних матеріалів позивачкою витрачалися саме власні грошові кошти, а не грошові кошти її сина ОСОБА_3 , який працював моряком та мав достатню заробітну плату, враховуючи також ту обставину, що ОСОБА_4 не надано довідок з її місця роботи на той час із зазначенням доходу, доказів наявності банківських рахунків/депозитів, тощо, з яких можливо було б встановити дійсну можливість позивачки надати подружжю ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 947510,44 грн.
Саме лише зазначення у деяких накладних на закупівлю будівельних матеріалів покупцем ОСОБА_4 , з урахуванням принципу розумності, не бути кваліфіковане як дотримання письмової форми, що підтверджує домовленість про отримання грошей в позику та умови такої позики, оскільки жодним чином не підтверджує той факт, що на придбання будівельних матеріалів витрачалися грошові кошти, належні ОСОБА_4 .
Колегія суддів враховує, що при подачі позовної заяви ОСОБА_4 просила суд звільнити її від сплати судового збору, посилаючись на відсутність доходу та невелику пенсію, що також ставить під обґрунтований сумнів фінансову можливість у позивачки позичити відповідачам у борг значну суму грошових коштів.
Крім того, недопустимим доказом на підтвердження укладання між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 і ОСОБА_2 договору позики є розписки будівельників про отримання грошових коштів за виконання ними будівельно – ремонтних робіт від ОСОБА_4 , оскільки якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, то рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді були одержані позичальником від позикодавця. Показання свідків не можуть бути допустимим доказом безгрошовості позики або доводити факт укладення між сторонами договору позики та виконання зобов`язання за ним. 
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27.09.2023 року у справі № 756/9498/19.
Згідно вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Такі докази мають відповідати критеріям достатності, допустимості, належності і достовірності, визначених ст. 77-80 ЦПК України.
Нормами ст. 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 є необґрунтованими та безпідставними, оскільки судом апеляційної інстанції не встановлено наявності між сторонами правовідносин за договором позики, дійсність та достовірність договору позики спростована, факт отримання відповідачами грошей не підтверджений належними доказами у справі.
На підставі викладеного, колегія суддів доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_4 про звернення стягнення на спірне нерухоме майно та, пропорційно, на земельну ділянку на користь ОСОБА_4 , в якості погашення суми боргу у розмірі 947510,44 грн.
Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна, які належать відповідачам на праві приватної власності у зв`язку із відсутністю доказів укладання між сторонами договору позики, то, відповідно, не підлягають задоволенню і похідні вимоги позову про стягнення моральної шкоди.
Щодо поділу спільного майна подружжя.
Як вбачається з матеріалів справи, 06.10.2000 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстрований у Відділі реєстрації актів громадянського стану Іллічівської районної адміністрації виконкому Одеської міськради за актовим записом №384.
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 16.06.2020 року у цивільній справі № 509/5697/19 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано.
За період шлюбу сторонами було нажито наступне майно:
- земельна ділянка під житловим будинком розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110800000:06:004:0007, площею 0,0752 га, яка зареєстрована за ОСОБА_3 ;
- житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 179,8 кв.м житлова площа 110,0 кв.м., право власності на який зареєстровано 10.12.2012 року за ОСОБА_3 ;
- квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа 39.1 кв.м., житлова 21,5 кв.м., право власності на яку зареєстровано 12.07.2005 року за відповідачем ОСОБА_3 ;
- квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 45.3 кв.м., житлова 27.4 кв.м., право власності на який зареєстровано 18.06.2012 року за ОСОБА_3 ;
- квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_4 , зареєстрована за ОСОБА_3 
В період шлюбу квартира АДРЕСА_6 , була продана за згодою ОСОБА_2 , що підтверджується договором купівлі - продажу від 24.06.2016 року, у зв`язку із чим суд дійшов висновку, що вказане майно не може входити до розподілу спільно нажитого майна подружжя, і рішення суду першої інстанції в цій частині не оскаржується.
Вимоги щодо поділу квартири АДРЕСА_7 , право власності на яку зареєстровано 18.06.2012 року за ОСОБА_3 , були виключені ОСОБА_2 із позовних вимог при уточнені позову 22.12.2020 року (т.2 а.с.110-113).
Відповідно, безпідставними є доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не розглянув позовні вимоги апелянта про поділ квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , скільки вказані вимоги були виключені самою ОСОБА_1 в процесі розгляду справи.
Таким чином, предметом поділу майна подружжя у даній справі є:
- земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110800000:06:004:0007, площею 0,0752 га, яка зареєстрована за ОСОБА_3 ;
- житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 179,8 кв.м., житловою площею 110,0 кв.м., право власності на який зареєстровано 10.12.2012 року за ОСОБА_3 ;
- квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_4 , зареєстрована за ОСОБА_3 .
Згідно звіту про оцінку нерухомого майна від 27.09.2022 року, вартість житлового будинку загальною площею 179,8 кв.м., житлова площа 110 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , становить 3129779 грн.
Згідно звіту про оцінку нерухомого майна від 27.09.2022 року, вартість земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110800000:06:004:0007, площею 0,0752 га, становить 494989 грн.
Оцінка квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , не проводилась. 
Згідно ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України).
Згідно положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 ЦК України).
Тлумачення ст. 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17-ц.
Таким чином, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.
За загальними правилами доказування, визначеними ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Разом із цим, ч. 6 ст. 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.
При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.
Положення цієї норми стосуються випадків, коли дружина та чоловік спільно не проживають, але без встановлення режиму окремого проживання, передбаченого ст. 119 СК України.
Законодавець розмежовує правовий режим майна, набутого дружиною, чоловіком після встановлення судом режиму сепарації (ст. 119 СК України), і майна, набутого за обставин, визначених у ч. 6 ст. 57 СК України.
На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю.
Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 10.01.2024 року у справі № 753/7242/21.
Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у ст. 57 СК України, у п. 1-3 ч. 1 якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Згідно з правовими висновками Верховного суду України, зробленими у постанові від 16.02.2022 року у справу № 760/16783/15-ц, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення ст. 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:
1) час набуття такого майна;
2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);
3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Наявними у матеріалах справи доказами підтверджено, що земельна ділянка під житловим будинком розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110800000:06:004:0007, площею 0,0752 га, була придбана ОСОБА_3 у період шлюбу за договором купівлі-продажу від 22.12.2004 року, та зареєстрована на праві власності за останнім.
У подальшому, на вказаній земельній ділянці подружжям ОСОБА_7 , також у період перебування у шлюбі, був побудований житловий будинок загальною площею 179,8 кв.м., житловою площею 110 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який 10.12.2012 року був зареєстрований на праві власності за ОСОБА_3 .
Крім того, за договором купівлі-продажу майнових прав від 12.08.2014 року, сторонами була придбана квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_4 , також зареєстрована за ОСОБА_3 .
Рішення суду в частині розподілу вказаної квартири сторонами не оскаржується, а відтак, перегляду у апеляційному порядку не підлягає.
Таким чином, враховуючи, що перелічені земельна ділянка та житловий будинок були придбані/побудовані ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у період перебування у офіційному шлюбі, за спільні кошти подружжя, і доказів протилежного сторонами не надано, то колегія суддів доходить до висновку, що земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110800000:06:004:0007, а також житловий будинок, розташований на цієї ділянці загальною площею 179,8 кв.м, житловою площею 110,0 кв.м., - є спільною власністю подружжя.
Відповідно, виходячи із принципу презумпції права спільної сумісної власності подружжя, а також враховуючи, що право власності на вищевказані об`єкти нерухомості зареєстровано за ОСОБА_3 , а також враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання за нею права власності на 1/3 частину житлового будинку, колегія суддів доходить до висновку про необхідність проведення розподілу спільного майна подружжя наступним шляхом:
- припинити ОСОБА_3 та ОСОБА_5 право спільної сумісної власності на земельну ділянку загальною площею 0,075 га, кадастровий номер : 5110800000:06:004:0007, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнати за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,075 га, кадастровий номер: 5110800000:06:004:0007, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнати за ОСОБА_5 право особистої приватної власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,075 га, кадастровий номер: 5110800000:06:004:0007, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
- припинити ОСОБА_3 та ОСОБА_5 право спільної сумісної власності на житловий будинок загальною площею 179,8 кв.м., житловою площею 110 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнати за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 179,8 кв.м., житловою площею 110 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнати за ОСОБА_5 право особистої приватної власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 179,8 кв.м., житловою площею 110 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;
Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про вселення у житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Як вбачається з матеріалів справи, і не спростовується сторонами, у вересні 2019 року, внаслідок конфліктних відносин між сторонами, ОСОБА_2 була змушена виїхати з із вищевказаного будинку та переїхати до квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_4 .
Факт вимушеного переїзду зі спільного будинку та наявність конфліктних відносин у сторін підтверджують нотаріально засвідчені показання свідків, а також надані ОСОБА_3 розписки, підписані ОСОБА_2 , з яких вбачається, що остання отримала свої особисті речі, а також документи, лише у листопаді 2020 року, тобто більш ніж через рік після залишення будинку.
Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).
У ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Тлумачення ст. 391 ЦК України дає підстави для висновку, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння.
Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочності власника, як користування та розпорядження своїм майном.
У п. 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019 року у справі № 761/5115/17 (провадження № 14-391цс19) вказано, що одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (п. 3 ч. 2 ст.16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним, зокрема і у випадку, коли перешкоди у здійсненні зазначеного права чинить власник майна.
По своїй суті позов про вселення є різновидом негаторного позову.
Таким чином, встановивши, що ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності належить 1/2 частина житлового будинку загальною площею 179,8 кв.м., житловою площею 110 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідач ОСОБА_3 чинить перешкоди апелянту у користуванні зазначеним будинком, колегія суддів доходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_2 шляхом зобов`язання ОСОБА_3 усунути перешкоди позивачці у користуванні будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_2 у вказаний будинок.
Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди.
З матеріалів справи вбачається, що у позові ОСОБА_2 просила суд стягнути на її користь з ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 500000 грн., обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідач протиправно виселив позивачку з їх спільного будинку, не віддавав власні речі, чим спричинив моральні страждання
Колегія суддів зазначає, що самостійним способом захисту цивільних прав та інтересів, згідно п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, є відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Моральна шкода може стати наслідком правопорушень, які посягають на немайнові права і блага - життя, здоров`я, честь, гідність, свобода, особиста недоторканність, тощо, а також внаслідок порушення майнових прав та інтересів особи.
Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Згідно п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Відповідно до ч. 4 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Згідно ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Колегія суддів зазначає, що на підтвердження вимог про стягнення моральної шкоди ОСОБА_2 не надано жодного доказу, так само як і не обґрунтовано розмір такої шкоди в сумі 500000 грн., а наявність між сторонами неприязних відносин, та конфліктів, ініціаторами яких виступають обидві сторони колишнього подружжя, не може бути правовою підставою для стягнення на користь ОСОБА_2 моральної шкоди, у зв`язку із чим такі вимоги позову задоволенню не підлягають. 
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, не з`ясував обставини справи, не визначився із характером спірних правовідносин, що, відповідно, призвело до частково неправильного її вирішення, на підставі чого рішення Іллічівського міського районного суду Одеської області від 01 лютого 2023 року підлягає скасуванню частково із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовної заяви третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - ОСОБА_4 , а також в частині розподілу спільного майна подружжя.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Іллічівського міського районного суду Одеської області від 01 лютого 2023 року – скасувати в частині задоволення заяви третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_4 про звернення стягнення на нерухоме майно та в частині відмови у задоволенні позову про усунення перешкод та вселення та в частині розподілу спільного майна подружжя, а саме житлового будинку та земельної ділянки.
В цій частині ухвалити нове судове рішення.
В задоволенні заяви третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_4 про звернення стягнення на нерухоме майно в рахунок погашення боргу – відмовити.
Провести розподіл спільного майна подружжя наступним шляхом:
-припинити ОСОБА_3 (РНОК11І1: 2669312697) та ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) право спільної сумісної власності на земельну ділянку загальною площею 0,075 га, кадастровий номер : 5110800000:06:004:0007, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
-визнати за ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) право особистої приватної власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,075 га, кадастровий номер: 5110800000:06:004:0007, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
-визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) право особистої приватної власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,075 га, кадастровий номер: 5110800000:06:004:0007, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
-припинити ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) право спільної сумісної власності на житловий будинок загальною площею 179,8 кв.м., житловою площею 110 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;
-визнати за ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) право особистої приватної власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 179,8 кв.м., житловою площею 110 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;
-визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), право особистої приватної власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 179,8 кв.м., житловою площею 110 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;
Зобов`язати ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) усунути перешкоди ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) у користуванні будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) у вказаний будинок.
В решті рішення – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 18 квітня 2024 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        А.П. Заїкін

                                                       О.М. Таварткіладзе