ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 621/626/18
Номер провадження 22-ц/818/810/24

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       23 травня 2024 року                 м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Бурлака І.В, Яцини В.Б.,
за участю:
секретаря судового засідання Березюк А. І.,
представника ОСОБА_1 адвоката Канівець С. І.
представника АТ «Сенс Банк» адвоката Кравцової С. М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2023 року в складі судді Рибальченко Л.М. у справі № 621/626/18 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до державного реєстратора Зміївської районної ради Харківської області Борка Андрія Степановича, Акціонерного товариства «Альфа Банк» про скасування рішення про державну реєстрацію,

В С Т А Н О В И В

В липні 2018 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , звернулись до суду з позовом до державного реєстратора Зміївської районної ради Харківської області Борка Андрія Степановича, Акціонерного товариства «Альфа Банк» (далі- АТ «Альфа Банк» про скасування рішення про державну реєстрацію.
Позов мотивовано тим, що 04 грудня 2007 року між Публічним акціонерним товариством «Уксоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 839/3/27/38/7-702 відповідно до якого остання отримала кредит в розмірі 80000 доларів США.
В забезпечення виконання умов вказаного кредитного договору № 839/3/27/38/7-702 було передано в іпотеку належну ОСОБА_1 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 . 
В подальшому державним реєстратором Зміївської районної ради Харківської області Борка А.С. зареєстровано право власності на вказану квартиру за ПАТ «Укрсоцбанк» . 
Вважають, вказані дії державного реєстратора неправомірними, оскільки останнім вчинено реєстраційні дії за відсутності копії вимог про усунення порушень та документів, що підтверджують наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя. 
Також, рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 грудня 2009 року свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яке було видано ОСОБА_1 та ОСОБА_3 визнано недійсним.
Крім того, на час ухвалення державним реєстратором спірного рішення, спірна квартира належала ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , який не укладав іпотечного договору та не має обов`язків перед банком за кредитним договором № 839/3/2738/7-702.
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 просили скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 37689871 від 23 жовтня 2017 року права власності на квартиру, за адресою в АДРЕСА_2 ; 
скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_2 , за ПАТ «Укрсоцбанк» та зареєструвати права власності на вказану квартиру за ОСОБА_2 , ОСОБА_4 
10 червня 2020 року від АТ «Альфа-Банк» надійшов відзив на позовну заяву, в якому просило залишити позов без задоволення у зв`язку з його необґрунтованістю.
Відзив мотивовано тим, що право власності на спірну квартиру правомірно набуто на підставі застереження, встановленого в іпотечному договорі у відповідності до приписів чинного законодавства. Рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ПАТ «Укрсоцбанк» прийнято у відповідності до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2023 року позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачами не надано належних та допустимих доказів порушення державним реєстратором Зміївської районної ради Харківської області Борко А.С. вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Банком було здійснено усі передбачені законом дії щодо повідомлення іпотекодавців про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, а тому підстави для скасування оскаржуваного рішення державного реєстратора відсутні.
26 грудня 2023 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Канівець Сергій Іванович, на вказане судове рішення подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин по справі, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не отримували вимоги про усунення порушень укладених договорів не внаслідок недбалості або ухилення від отримання, а з інших причин. Станом на 12 вересня 2017 року ОСОБА_1 не проживала за адресою АДРЕСА_2 , а фактично мешкає за адресою АДРЕСА_3 ; - ОСОБА_3 фактично знаходився під вартою в ДУ Харківська УВП № 27.
Рекомендовані повідомлення, які долучено ПАТ «Укрсоцбанк» містять ознаки підробки, оскільки ані ОСОБА_1 , ані ОСОБА_3 не ставили власні підписи про вручення поштового відправлення на рекомендованих повідомленнях, оскільки не перебували за адресою: АДРЕСА_2 .
На час прийняття відповідачем спірного рішення власниками нерухомого майна були ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .
Право власності іпотекодавців ( ОСОБА_1  та ОСОБА_3 ) не переходило до інших осіб, а було анульоване на підставі  рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 грудня 2009 року по справі № 2-13889/09, що свідчить про недійсність для позивача та іншого власника нерухомого майна іпотеки та  унеможливлює перехід права власності за іпотечним договором до ПАТ «Укрсоцбанк». 
Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_1 адвоката Канівець С. І., який підтримав апеляційну скаргу, представника АТ «Сенс Банк» адвоката Кравцову С. М., яка проти скарги заперечувала, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.
Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції не в повному обсязі відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.
Судом встановлено, що 24 грудня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі- АКБСР «Укрсоцбанк») правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 839/3/27/38/7-702, відповідно до якого позичальнику надано кредит у розмірі 80000 доларів США, зі сплатою 13,5 процентів річних строком до 10 грудня 2014 року (том 1, а.с. 179-182).
В цей же день в забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 укладено іпотечний договір № 839/4/27/38/7-995, предметом якого є квартира АДРЕСА_4 (том 1, а. с. 183- 185).
Вказана квартира належала іпотекодавцям на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 27 липня 2007 року Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради за реєстраційним № 1-07-291671, зареєстрованого КП “Харківське міське бюро технічної інвентаризації” 19 грудня 2007 року, за реєстровим № П-1-58495, право власності зареєстровано згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 17120644, виданого КП “Харківське міське бюро технічної інвентаризації” 19 грудня 2007 року, реєстраційний номер 21495406, номер запису: П-І-47495 в книзі 1.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 грудня 2009 року визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло за адресою: АДРЕСА_2 від 27 липня 2007 року № 1-07-291671 з моменту набрання ним чинності (том 1, а.с. 9-11).
14 грудня 2010 року на підставі розпорядження відділу приватизації житлового фонду № 1466-П2 ОСОБА_2 та ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_5 по 1/2 частині кожній ( том 1, а. с. 4)
18 жовтня 2017 року на підставі іпотечного договору від 24 грудня 2007 року право власності на квартиру АДРЕСА_5 зареєстровано за ПАТ «Укрсоцбанк», рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 37689871 від 23 жовтня 2017 року, прийнято державним реєстратором Зміївської міської ради Харківської області Борко А.С. (том 1.а.с. 5).
Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно із частиною 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 цього Кодексу договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (стаття 1054 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Відповідно до частини 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.
За приписами пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
З огляду на зміст частини 1 статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Відповідно до частини 5 статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 дійшла висновку про те, що недотримання вимог частини 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя.
Метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця є доведення до його відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання.
Частиною 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до частини 3 статті 10 цього Закону державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.
Згідно із пунктом 6 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - Порядок) державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса.
Пунктом 61 Порядку, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, було передбачено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:
1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;
2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;
3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.
Отже, у пункті 61 Порядку № 1127 визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і державний реєстратор під час її проведення приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Зважаючи, що позивачами не надано доказів порушення вимог закону при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для скасування рішення державного реєстратора.
Доводи позивачів щодо неотримання повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки є необгрунтованими та спростовуються зворотніми повідомленнями про вручення поштового відправлення від 12 вересня 2017 року, які містять підписи ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Факт належності підпису зазначеним особам позивачами не спростовано, судово-почеркознавча експертиза, яка була призначена судом першої інстанції не була проведена у зв`язку з неоплатою її вартості. 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13)
За таких обставин судова колегія погоджується з висновками суду, що позивачі були належним чином повідомлені про намір банку звернути стягнення на майно.
Щодо доводів про належність майна іншій особам, то суд виходить з такого.
Перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи регулюється статтею 23 Закону України «Про іпотеку», якою (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що в разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.
Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
За змістом цієї норми на особу, до якої перейшло право власності на майно, обтяжене іпотекою, навіть у випадках, коли до її відома не було доведено інформацію про обтяження майна іпотекою, переходять всі права та обов`язки іпотекодавця.
Отже, у разі вибуття заставного майна з власності іпотекодавця, законодавством встановлено механізм захисту прав іпотекодержателя, шляхом перенесення всіх прав та обов`язків іпотекодавця на особу, до якої перейшло право власності.
Відтак, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.
Отже, у разі вибуття заставного майна з власності іпотекодавця, законодавством встановлено механізм захисту прав іпотекодержателя шляхом перенесення всіх прав та обов`язків іпотекодавця на особу, до якої перейшло право власності на майно. У такому випадку у разі невиконання позичальником своїх кредитних зобов`язань іпотекодержатель в силу частини 1 статті 33 Закону України "Про іпотеку" має право задовольнити свої вимоги за рахунок іпотечного майна шляхом заявлення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки до особи, яка є власником іпотечного майна на момент заявлення таких вимог.
Доказів, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не було відомо про обтяження майна під час набуття на нього права власності матеріали справи не містять, а тому підстав для припинення іпотечних зобов`язань у зв`язку з зміною власника не має.
Між тим, позивач визначила відповідачем за позовом, крім АТ Альфа-Банк», державного реєстратора Зміївської районної ради Харківської області Борка А.С., який не є належним відповідачем у цій справі, виходячи з наступного.
Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина 2 статті 48 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 126/2200/20 зазначено, що спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатись як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Державний реєстратор не може виступати належним відповідачем у такому спорі, він лише зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений (постанова Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 336/4662/19).
Отже, зміст і характер відносин між учасниками справи та встановлені судом першої інстанцій обставини справи підтверджують, що спір у цій справі існує між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 і банком щодо порушення права власності позивачів на спірне майно внаслідок дій щодо реєстрації за банком такого права. Державний реєстратор не є належним відповідачем у цій справі.
Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та немає визначених процесуальним законом підстав для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17).
З урахуванням наведеного позовні вимоги до державного реєстратора Зміївської районної ради Харківської області Борка А.С. задоволенню не підлягають з підстав пред`явлення позову в цій частині до неналежного відповідача.
Рішення суду в цій частині підлягає зміні в частині викладенних мотивів залишення позову без задоволення в редакції цієї постанови. 
Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина 4 статті 376 ЦК України). 
Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційний суд фактично залишив апеляційну скаргу без задоволення, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають. 
Керуючись ст. ст. 368, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2023 року в частині вирішення спору за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до державного реєстратора Зміївської районної ради Харківської області Борка Андрія Степановича змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 28 травня 2024 року.

Головуючий                                                                Ю.М. Мальований

Судді                                                                        І.В. Бурлака

       В.Б. Яцина