Дата документу 23.05.2024 Справа № 335/8176/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Є.У.№ 335/9176/20                                        Головуючий у 1 інстанції: Гнатюк О.М.
№ 22-ц/807/926/24                                                Суддя-доповідач: Крилова О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2024 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого:                Крилової О.В.
суддів:                Кухаря С.В.
                       Полякова О.З.
розглянув в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 08 лютого 2024 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води,

ВСТАНОВИВ

В вересні 2020 року Концерн «Міські теплові мережі» звернулося до суду із позовом до  ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що Концерн «МТМ» по відношенню до відповідачки є виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання. 
Відповідачка є споживачем вказаних послуг за адресою: АДРЕСА_1 .
Централізоване опалення - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири, яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання.
Система опалення помешкання відповідача є невід`ємною складовою централізованої системи теплопостачання всього будинку, від`єднання якої є неможливим, як з юридичної точки зору, так і з технічної сторони.
Послуга з централізованого опалення надавалась відповідачам в межах опалювального сезону, послуга з постачання гарячої води - постійно.
Таким чином, оскільки відповідачка не здійснювала оплату за використані послуги, надані Концерном «МТМ» у житлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , утворилась заборгованість за період з 01.10.2014 року по 31.08.2020 року на загальну суму 19214,37 грн.

Посилаючись на вищезазначене просило суд, стягнути з відповідача заборгованість за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2024 року позовну заяву задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «МТМ» заборгованість за послуги з централізованого опалення в сумі 15799,37 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «МТМ» судовий збір в розмірі 2102 грн. 

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору та застосувати пропуск строку позовної давності до заявлених вимогу період з жовтня 2014 року по липень 2017 року включно на суму 11884,79 грн.

Позивач своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу ч. 3 цієї статті не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 

ОСОБА_1 надала апеляційному суду додаткові пояснення, в яких заперечила проти існування заборгованості, посилаючись на власний контррозрахунок.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Згідно із частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_1 є споживачем послуг теплопостачання та платником за вказані послуги за особовим рахунком № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
Послуги з централізованого опалення житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 надаються Концерном «Міські теплові мережі».
Нарахування плати за надання вказаних послуг проводиться згідно з тарифами, затвердженими рішенням виконкому міської ради. 
Окремий індивідуальний письмовий договір між сторонами не укладався. 

Відповідач у встановленому законом порядку не відмовлялася від надання послуг позивача. 

Із довідки про заборгованість, долученої до матеріалів справи, вбачається, що відповідач за період з 01.10.2014 року по 31.08.2020 року на загальну суму 19214,37 грн. включно за надані послуги оплату вносила нерегулярно. 

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із відсутності підстав застосування позовної давності до вимог позивача про стягнення заборгованості за період з жовтня 2014 року по серпень 2020 року, оскільки відповідачка частковими оплатами переривала строк давності. Разом з тим,суд врахував часткову оплату послуг у серпні 2020 року на суму 500 грн., серпні 2020 року на суму 900 грн., серпні 2020 року на суму 200 грн., серпні 2020 року на суму 850 грн, вересні 2020 року на суму 250 грн., з урахуванням чого дійшов висновку про можливість стягнення заборгованості у розмірі 15799,37 грн.

Із вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Положеннями статей 322 ЦК України, 162 ЖК України передбачено обов`язок власника утримувати майно, що йому належить, та оплачувати комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з п. п. 18,20 Правил, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Відповідно до ст.ст. 67, 68, 162 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Наймач (власник) зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Згідно із ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідач у встановленому законом порядку не відмовилася від надання послуг позивачем, доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, що давало б підстави для звільнення від їх оплати відповідачем суду не надано.

Матеріали справи не містять передбачених вимогами закону актів-претензій споживача послуг. Отже, факт надання позивачем житлово-комунальних послуг відповідачем не спростований.

Крім того, згідно з розрахунком заборгованості, відповідач частково здійснила оплату за отримані послуги, що підтверджує визнання нею факту отримання послуги з теплопостачання та свого обов`язку оплачувати надані послуги.

Посилання апелянта на контррозрахунок без наданих підтверджень погашення заборгованості не може слугувати підставою для визнання розрахунку заборгованості, складеного позивачем, неправильним. 

Досліджуючи доводи апелянта щодо пропуску строків давності позивачем при зверненні до суду, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Період заборгованості відповідача складається з нарахувань за надані житлово-комунальні послуги з 01 жовтня 2014 року по 31 жовтня 2020 року.

Позивач звернувся до суду з цим позовом 25.09.2020 р. 

З огляду на те, що у позивача з відповідачем є фактичні договірні відносини, тобто не визначений інший, ніж встановлений у пункті 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення термін внесення платежів, саме з 21 числа кожного місяця, наступного за тим, в якому були надані відповідні послуги, починається прострочення оплати цих послуг, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожним місячним платежем. Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду по справі № 712/8916/177 від 07 липня 2020 року.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).
Переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників.

Колегія суддів погоджується із тим, що протягом спірного періоду заборгованості відбулось переривання строку позовної давності зі сплати за надані послуги, оскільки з лютого по червень 2015 р., грудня 2015 р. по лютий 2016 р., серпня по вересень 2017 р., грудня 2017 р. – березень 2018 р., травня по липень 2018 р., у вересні 2018 р., з листопада по грудень 2018 р., лютого по березень 2020 року відповідачем періодично вносилась оплата за надані послуги. 

Відтак, застосування строку позовної давності, про що просив відповідач, не може підлягати задоволенню, оскільки з внесенням відповідачем часткової оплати комунальних послуг відбулося переривання строку давності.

На підставі вказаного правильним є виснування суду про те, що у даному випадку відсутні підстави стверджувати про пропуск позивачем строку позовної давності.

При цьому, суд першої інстанції врахував оновлений розрахунок заборгованості та надані відповідачкою квитанції, відповідно до яких останньою частково оплачені послуги у серпні 2020 року на суму 500 грн. (а.с.58), серпні 2020 року на суму 900 грн. (а.с.59), серпні 2020 року на суму 200 грн. (а.с.60), серпні 2020 року на суму 850 грн. (а.с.61), вересні 2020 року на суму 250 грн., загальний розмір заборгованості складає 15799,37 грн.

Жодних інших доказів, які б свідчили про відсутність заборгованості матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов до правильних висновків про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Відтак, суд першої інстанції зробив правильний висновок щодо наявності підстав для стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за комунальні послуги за період з жовтня 2014 року по 31 серпня 2020 року у розмірі 15 799,37 грн.

Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» регламентовано, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32–41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено із додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається. 

При вирішенні справи судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, а також застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження. 

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381–383 ЦПК України, апеляційний суд,–

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2024 року по цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково. 

Повний текст постанови складено 23 травня 2024 р.

Головуючий                                                                О.В. Крилова

Судді:                                                                        С.В. Кухар

                                                                               О.З. Поляков