ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4767/24 Справа № 177/437/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Суботіна С. А. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 травня 2024 року                                                 м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів: Корчистої О.І., Остапенко В.О.
за участю секретаря судового засідання Юрченко Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №177/437/24 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» про скасування наказу та стягнення недоотриманої заробітної плати, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 04 березня 2024 року, ухваленого у складі судді Суботіної С.А. –

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» про скасування наказу та стягнення недоотриманої заробітної плати.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у період з 23.06.2016 по 14.06.2022 позивач працював у АТ «МР БАНК» на посаді головного юрисконсульта Управління проблемних активів та судового захисту. Рішенням Правління Національного банку України «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «МІЖНАРОДНИЙ РЕЗЕРВНИЙ БАНК» від 25.02.2022 № 91-рш/БТ, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення «Про початок процедури ліквідації АТ «МР БАНК» та делегування повноважень ліквідатора банку» від 25.02.2022 №131, згідно з яким з 25.02.2022 розпочато процедуру ліквідації Банку на строк три роки з 25.02.2022 по 24.02.2025 включно. Відповідачем 15.03.2022 прийнято наказ №47/л про скорочення штату (чисельності) працівників. Незважаючи на те, що процедуру ліквідації відповідача встановлено на три роки (по 24.02.2025), а Управління проблемних активів та судового захисту продовжувало свою роботу (у тому числі продовжує функціонування станом на день подання даної позовної заяви), 14.06.2022 на підставі наказу від 10.06.2022 № 427/ЛК, позивача звільнено з АТ «МР БАНК» на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Тобто відповідач, у зв`язку з відкликанням банківської ліцензії та початком процедури ліквідації, строк якої встановлено до 24.02.2025, розпочав процедуру скорочення чисельності працівників, відповідно до наказу від 15.03.2022 № 47/л. При цьому, позивача звільнено з порушенням відповідного порядку скорочення штату (чисельності) працівників.
Відповідач, звільнивши позивача, продовжив набір персоналу на посаду, яка була вивільнена внаслідок звільнення позивача. Не може вважатися звільнення співробітника у зв`язку з ліквідацією законним, в той час коли продовжує роботу відділ, де працював позивач та до нього приймаються нові співробітники. Фактично в такому випадку відбувається не звільнення всіх співробітників, а відбувається заміна співробітників на тих, які є більш лояльними до керівництва банку. Дані дії свідчать про дискримінацію в даних правовідносинах, яка прямо заборонена як положеннями КЗпП України так і Конституцією України. Звільнення одного співробітника з підстав ліквідації з одночасним прийняттям на цю ж посаду нових співробітників свідчить про порушенням роботодавцем умов КЗпП України. Позивачу стало відомо, що 14.06.2022 (тобто на наступний день після звільнення позивача) до Управління проблемних активів та судового захисту прийнято 10 співробітників. Пізніше, наказом від 29.06.2022 №496/лк, щодо продовження трудових відносин та внесення змін до трудового договору, подовжено трудові відносини з 12 співробітниками Управління проблемних активів та судового захисту. Відповідно до організаційної структури АТ «МР БАНК», Управління проблемних активів та судового захисту продовжує роботу та здійснює свою діяльність. Згідно з витягом зі штатного розпису АТ «МР БАНК» станом на 25.02.2022 (початку ліквідаційної процедури, з початком якої відповідач пов`язував необхідність звільнення позивача) та станом на 01.07.2022 (дату після звільнення позивача) в Управлінні проблемних активів та судового захисту (де працював на посаді головного юрисконсульта позивач) на посаді головного юрисконсульта працювало 10 осіб (в тому числі і позивач). Нова організаційна структура для виконання завдань, пов`язаних з ліквідаційною процедурою затверджена 30.06.2022. Після затвердження нової організаційної структури станом на 01.07.2022 в Управлінні проблемних активів та судового захисту на посаді головного юрисконсульта залишилось працювати 9 осіб (позивача вже було звільнено). Таким чином вбачається, що зі всіх працівників, які працювали на посаді головного юрисконсульта в управлінні було звільнено лише позивача, підстава звільнення – ліквідація товариства та відповідний наказ від 15.03.2022 № 47/л про скорочення штату (чисельності) працівників. Інші 9 спеціалістів залишились працювати. Разом з цим, відповідач не створював комісію з визначення питань про надання переваги у залишені на роботі чи звільнені. Комісія не створювалася, а питання кого звільняти, а кого ні, вирішувалися безпосередньо керівником відповідача. Таким чином, відсутні правові підстави для звільнення позивача і, як наслідок, звільнення позивача є незаконним.
Окрім того, уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «МР БАНК» прийнято наказ від 25.03.2022 №80/л, відповідно до якого скасовано виплату додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, тому числі доплат, надбавок, винагород та інше. Зобов`язано Управління по роботі з персоналом ознайомити працівників АТ «МР БАНК» з даним Наказом. Визначено, що у разі отримання письмової відмови працівника від продовження роботи в нових умовах праці відповідно до п. 1 цього Наказу, здійснити заходи щодо припинення трудового договору та звільнення працівника за п.6 ст.36 КЗпП України з врахуванням того, що відповідно до ч.2 ст. 3 закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період дії воєнного стану норми ч.3 ст.32 Кодексу законів про працю України та інших законів України щодо повідомлення працівника про зміну істотних умов праці не застосовуються. Незважаючи на пряму вказівку в наказі з обов`язком Управління по роботі з персоналом ознайомити працівників АТ «МР БАНК», з даним наказом позивача ознайомлено не було, що також встановлено в рамках розгляду цивільної справи № 761/13219/22. Представником відповідача повідомлено, що такий наказ направлено керівникам, які в свою чергу повинні були довести його до відома працівникам. Однак, до відома позивача такий наказ доведено не було, наказ навіть не направлявся на електронну пошту позивача. Як наслідок, на підставі даного наказу, з яким позивача не ознайомлено, відповідачем в односторонньому порядку змінено істотні умови праці, а саме зменшено розмір встановленої для позивача заробітної плати на 20%. До того ж, зміна істотних умов праці відбувалась заднім числом, наказ прийнято 25.03.2022, а застосовані змінені умови праці з 01.03.2022. За наслідками змінених істотних умов праці позивачу не доплачена починаючи з 01.03.2022 частина заробітної плати у розмірі 20%, відповідно до Положення про оплату праці працівників АТ «СБЕРБАНК», затвердженим Правлінням Банку 27.01.2021, протокол № 6. Як позивачу пізніше стало відомо, Положення про оплату праці, яке визначало право позивача на отримання додаткової заробітної плати у розмірі 20%, скасоване наказом відповідача від 01.04.2022 № 2/лк. Таким чином, оскільки позивача не ознайомлено з наказами 25.03.2022 № 80/л від та від 01.04.2022 № 2/лк, якими позивачу змінено істотні умови праці, такі накази по відношенню до позивача є протиправними та не можуть бути застосовані. Лише з моменту ознайомлення позивача зі зміненими умовами праці, тобто з наказами від 25.03.2022 № 80/л та від 01.04.2022 № 2/лк , відсутності заперечень позивача продовжувати роботу на змінених умовах, відповідач мав право зменшувати розмір заробітної плати позивачу. За викладених обставин, на користь позивача підлягає стягненню з відповідача частина недоплаченої заробітної плати у розмірі 20%, а саме 8400 грн щомісяця, починаючи з 01.03.2022. Недоплачений позивачу розмір додаткової винагороди за період з 01.03.2022 по 14.06.2022 становить 29018,18 грн. (з яких: за березень 2022 рік – 8400 грн.; за квітень 2022 рік – 8400 грн.; за травень 2022 рік – 8400 грн.; за червень 2022 рік – 3818,18 грн.).
Просив суд, визнати незаконними і скасувати наказ АТ «МР БАНК» «Про скасування виплат додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат» від 25.03.2022 №80/л та наказ «Про скасування дії всіх нормативних документів банку або окремих пунктів, які встановлюють додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та/або компенсаційні виплати» від 01.04.2022 № 2/лк, у частині, що стосується позивача і стягнути з АТ «МР БАНК» на користь ОСОБА_1 недоотриману заробітну плату за період з 01.03.2022 по 14.06.2022 у розмірі 29018,18 грн.; визнати незаконним та скасувати наказ АТ «МР БАНК» від 10.06.2022 № 427/ЛК про звільнення ОСОБА_1 з посади головного юрисконсульта управління проблемних активів та судового захисту АТ «МР БАНК»; поновити ОСОБА_1 на посаді головного юрисконсульта управління проблемних активів та судового захисту АТ «МР БАНК»; стягнути з АТ «МР БАНК» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 15.06.2022 до дня ухвалення судового рішення; судові витрати в справі покласти на АТ «МР БАНК».

Ухвалою Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 04 березня 2024 року у відкритті провадження у частині вимог про визнання незаконним та скасування наказу АТ «МР БАНК» від 10.06.2022 № 427/ЛК про звільнення ОСОБА_1 з посади головного юрисконсульта управління проблемних активів та судового захисту АТ «МР БАНК»; поновлення ОСОБА_1 на посаді головного юрисконсульта управління проблемних активів та судового захисту АТ «МР БАНК»; стягнення з АТ «МР БАНК» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 15.06.2022 до дня ухвалення судового рішення - відмовлено.

Не погодившись з зазначеною ухвалою позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просив ухвалу суду скасувати, направивши справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що у справі №761/13219/22 позивач просив суд поновити його на посаді головного юрисконсульта управління проблемних активів та судового захисту Департаменту правового забезпечення та стягнення боргів АТ «МР Банк», а у даній справі заявив вимоги про поновлення на посаді головного юрисконсульта управління проблемних активів та судового захисту, оскільки Департамент правового забезпечення та стягнення боргів АТ «МР Банк» реорганізовано відповідно до організаційної структури банку та на даний час такий департамент не існує, а отже і не можливо поновити позивача на відповідній посаді. Головною відмінністю у даних справах є різні підстави. Підставою позову в межах справи №761/13219/22 було порушення відповідачем процедури звільнення у зв`язку з неповідомленням позивача про наступне звільнення та не пропонуванням позивачу вільних вакантних посад. 
Ухвалою Криворізького районного суду від 29.01.2024 у справі №177/1272/23 на підставі п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України провадження було закрито.
У даній же справі №177/437/24, оскільки позивачу стало відомо про фактичне проведення відповідачем процедури скорочення (чисельності) штату відповідно до наказу №47/л від 15.03.2022, підставами позову було визначено порушення відповідачем відповідної процедури скорочення, з посиланням на відповідний наказ позивача про скорочення, норми права, які регулюють дані питання та відповідну судову практику Верховного Суду.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «МР «Банк» зазначило, що позивачем при поданні позову у справі №177/437/24 подані ти ж самі позовні вимоги що і справі №761/13219/22, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Позивач в судовому апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасника справи, який не з`явився в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підстав повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом та просив: визнати незаконними і скасувати наказ АТ «МР БАНК» «Про скасування виплат додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат» від 25.03.2022 №80/л та наказ «Про скасування дії всіх нормативних документів банку або окремих пунктів, які встановлюють додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та/або компенсаційні виплати» від 01.04.2022 № 2/лк у частині, що стосується позивача і стягнути з АТ «МР БАНК» на користь ОСОБА_1 недоотриману заробітну плату за період з 01.03.2022 по 14.06.2022 у розмірі 29018,18 грн.; визнати незаконним та скасувати наказ АТ «МР БАНК» від 10.06.2022 №427/ЛК про звільнення ОСОБА_1 з посади головного юрисконсульта управління проблемних активів та судового захисту АТ «МР БАНК»; поновити ОСОБА_1 на посаді головного юрисконсульта управління проблемних активів та судового захисту АТ «МР БАНК»; стягнути з АТ «МР БАНК» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 15.06.2022 до дня ухвалення судового рішення; судові витрати в справі покласти на АТ «МР БАНК».

Відмовляючи у відкритті провадження суд першої інстанції виходив з того, що на теперішній час є рішення суду, яке набрало законної сили стосовно спору між ОСОБА_1 та АТ «МР БАНК» про скасування наказу від 10.06.2022 про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
У частинах першій, третій статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Суд відкриває провадження у справі згідно зі статтею 187 ЦПК України.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.
Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
Предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі №320/9224/17 (провадження №14-225цс19) вказано, що згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Тобто, згідно з вказаним пунктом, підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №61/7978/15-ц (провадження №14-58цс18) зазначено, що необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України зумовлена по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 (провадження №12-161гс19) вказано, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права. 

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18.01.2023 у справі №761/13219/22 позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» Луньо Іллі Вікторовича, третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та недоотриманої заробітної плати задоволені частково.
Скасовано наказ акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» від 10.06.2022 №427/лк «Про звільнення». Поновлено ОСОБА_1 з 14.06.2022 на посаді головного юрисконсульта управління проблемних активів та судового захисту Департаменту правового забезпечення та стягнення боргів акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк». Допущене негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення заробітної плати за один місяць.
Постановою Київського апеляційного суду від 09.05.2023 рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18.01.2023, у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано і ухвалено нове рішення.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про скасування наказу від 10.06.2022 №427/лк про звільнення, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 06.12.2023 рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18.01.2023 у не скасованій після апеляційного перегляду частині та постанову Київського апеляційного суду від 09.05.2023 залишено без змін.
Таким чином, позивач ОСОБА_1 скористався правом на звернення до суду з приводу визнання незаконним та скасування наказу АТ «МР БАНК» від 10.06.2022 року №427/лк про його звільнення, поновлення на посаді головного юрисконсульта управління проблемних активів та судового захисту Департаменту правового забезпечення та стягнення боргів АТ «МР Банк» та стягнення з АТ «МР БАНК» на його користь середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 15.06.2022 року до дня ухвалення судового рішення (справа №761/13219/22). За результатами розгляду якого встановлено відсутність правових підстав для поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Дане рішення набрало законної сили.

У справі яка переглядається, в тій частині провадження в якій воно закрите, предметом позову є наказ від 10.06.2022 №427/ЛК про звільнення ОСОБА_1 з посади головного юрисконсульта управління проблемних активів та судового захисту АТ «МР БАНК»; поновлення ОСОБА_1 на посаді головного юрисконсульта управління проблемних активів та судового захисту АТ «МР БАНК»; стягнення з АТ «МР БАНК» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 15.06.2022 до дня ухвалення судового рішення.

Таким чином, проаналізувавши зміст позовної заяви, яка є предметом розгляду у даній справі та зміст позовної заяви, яка була предметом розгляду у справі №761/13219/22, суд приходить до висновку про те, що склад сторін, предмет та підстави позову у даній справі та у справі №177/437/24 є тотожними, при цьому рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18.01.2023 року є таким, що набрало законної сили.

Доводи позивача про те, що підстави позову є іншими, колегія суддів відхиляє, оскільки посиланням на інші обставини, доповнення новими обґрунтуваннями та посиланнями на норми матеріального та процесуального права при збереженні в ньому остаточних вимог та, в цілому фактичних обставин, не можна вважати зміною підстав позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №9901/433/18 зазначено, що при зміні однієї альтернативної позовної вимоги іншою, або при виділенні з позову, який вже заявлено, частини позовних вимог в окремий позов, тотожність предмета позову зберігається.
Отже, для встановлення тотожності підстав позову визначальне значення має коло обставин та фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, та не є зміною підстав позову викладення одних і тих же обставин, але в іншій стилістичній формі або із зазначенням обставин, які були відомі заявникові під час подання ним первісної заяви, але були названі ним інакше.
Таким чином в даному випадку, інший виклад обґрунтувань вимог, заявлених на розгляд суду, не змінює правової природи таких вимог, їх предмет та підстави в цілому, фактично позивач, у межах цієї справи просить суд повторно переглянути питання щодо скасування наказу від 10.06.2022 №427/ЛК про його звільнення з посади головного юрисконсульта управління проблемних активів та судового захисту АТ «МР БАНК»; ставить питання про поновлення на посаді головного юрисконсульта управління проблемних активів та судового захисту АТ «МР БАНК» та стягнення з АТ «МР БАНК» середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Суд зауважує, що неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду в тотожній справі, яке набрало законної сили, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Після набрання рішенням законної сили позивач не може знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги з тих самих підстав.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Суду у справах: SovtransavtoHolding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25 липня 2002 року; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22 листопада 2007 року) (пункт 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини" від 18 листопада 2003 року №01-8/1427).
Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19 лютого 2009 року у справі "Христов проти України" одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справа "Брумареску проти Румунії", п. 61).
Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу resjudicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Таким чином, оскільки є таке, що набрало законної сили, рішення між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження на підставі пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 04 березня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 22 травня 2024 року.

Головуючий суддя: О.В.Агєєв